‎UN SERIAL NETFLIX
‎Ai o bomboană?
‎Am una în gură. O vrei?
‎Bună!
‎- Poftim. ‎- Mulțumesc.
‎Te admir.
‎De ce?
‎Nu te conformezi. ‎Te simți bine așa cum ești.
‎Nu e adevărat.
‎Ești foarte inteligentă.
‎Și foarte perceptivă.
‎Încetează!
‎Nu râdeți!
‎Roberto a insistat foarte mult ‎să vii cu mine.
‎Pentru că așa ești însoțită ‎și poate să stea mai liniștit.
‎Giovà, nu face pe proasta.
‎- Ar trebui să dormim puțin. ‎- Nu pot.
‎Jur, sunt prea entuziasmată.
‎Să o pun?
‎De ce nu?
‎Mereu îmi fac griji. Vittoria se enervează ‎dacă mă vede fără ea.
‎Apoi mă cicălește ‎fiindcă crede că o s-o pierd.
‎Doar fi atentă.
‎- Îți place? ‎- Nu.
‎De ce?
‎- Nu știi? ‎- Nu.
‎Tatăl meu i-a dăruit-o mamei Vittoriei ‎după ce a furat-o de la bunica.
‎De la mama mamei mele, care era bolnavă.
‎Tatăl tău, Enzo?
‎Da, a luat-o pe furiș.
‎- Mătușa Vittoria știe? ‎- Sigur că știe.
‎- Și mama ta? ‎- Ea mi-a spus.
‎Nu aveam mulți bani,
‎iar tatălui meu îi plăcea ‎să facă o impresie bună străinilor.
‎Dar nu se gândea ‎că-i rănea pe cei care deja îl iubeau.
‎Mama a suferit mult din cauza lui.
‎Și Vittoria.
‎Vittoria?
‎Vittoria nu suferă. ‎Vittoria îi face pe alții să sufere.
‎Pentru mine, brățara asta ‎e simbolul acelor vremuri urâte.
‎Simbolul durerii.
‎Îmi provoacă neliniște.
‎Și aduce ghinion.
‎Eu nu cred că obiectele pot purta ghinion. ‎Mie îmi place.
‎Mă așteptam. Și lui Roberto îi place.
‎Mă ajuți?
‎Mulțumesc.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- Dă-mi bagajul! ‎- Mulțumesc.
‎- Ce naiba? ‎- Știu, am exagerat puțin.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Să mergem!
‎Cum ați călătorit?
‎Destul de bine.
‎Cam încet, dar ne-am ținut companie.
‎- Giovà, îmi dai geanta? ‎- Nu.
‎- Ți-o duc cu plăcere. ‎- E ușoară.
‎- Bine. ‎- Mulțumesc.
‎CAPITOLUL 6: ADEVĂR
‎- Dle profesor… ‎- Bună, Vincenzo!
‎Bună dimineața!
‎Stai! Ia-mă cu tine!
‎- Bună dimineața! ‎- Bună, fetelor!
‎Am ajuns.
‎- Robè, e dezordine. ‎- Da, știu, sunt foarte ocupat.
‎Ce sunt toate hârtiile astea?
‎Teme de corectat, texte de citit.
‎Roberto, trebuie să-ți spun ceva. ‎Scuze, să vin mai târziu?
‎Nu. Spune-mi!
‎Decanul e furios. ‎I-a chemat pe Rinaldi și pe Braglia.
‎- Fetelor, îmi acordați un minut, vă rog? ‎- Trebuie să ieșim?
‎- Da, doar un minut. ‎- Îmi cer scuze.
‎- Bine. ‎- Mulțumesc.
‎Doar un minut.
‎Bună dimineața!
‎Așadar, aceasta este ‎ascunzătoarea subversivilor.
‎Cărțile astea parcă ar fi la închisoare.
‎M-am plictisit. ‎A zis „un minut”. Ce facem acum?
‎Ce putem să facem? Așteptăm.
‎Mergem acasă?
‎Ai fumat aici?
‎Nu am știut.
‎Nu era o scrumieră?
‎Ești tare cusurgiu.
‎Totul e abandonat aici.
‎Tot e frumos.
‎Frumos?
‎E oribil. Nu vezi?
‎Îți amintești? ‎Aici era cuptorul pentru pizza.
‎- Ce? ‎- Aici, cuptorul pentru pizza.
‎Gelateria. Îți amintești?
‎Nu-mi amintesc.
‎Am o ofertă pentru tine.
‎De muncă.
‎Serios? Nu am nevoie.
‎Vittò, nu fi o pacoste. ‎Cum am venit, așa pot să și plec. Haide!
‎Despre ce e vorba?
‎O prietenă de-ale Costanzei ‎are o fiică gravidă.
‎Au nevoie de cineva care să stea cu ele.
‎Vittò, sunt foarte bogate.
‎E o ofertă bună. ‎Și te-ai muta la Posillipo.
‎La Posillipo?
‎Asta voiai, Andrè.
‎Asta ai vrut mereu.
‎Despre ce vorbești?
‎Ai vrut să te culci cu femei bogate,
‎să pari intelectual, ‎dar fără prea mult efort, nu?
‎Doar teoretic.
‎Scuze, n-am înțeles.
‎Ești un om de nimic.
‎Îi invidiezi pe alții ‎și-i vorbești pe la spate.
‎Ce n-ai înțeles?
‎Cine naiba ești tu ca să-mi vorbești așa?
‎Pe ce se bazează etica ta?
‎Doar pentru că ai fost târfa unuia…
‎- Târfa? ‎- Da.
‎Crezi că ai trăit o poveste de dragoste.
‎Du-te dracu'! Femeia ta e târfa!
‎Ce-ai spus?
‎- Nu. ‎- Cine e târfa?
‎- Lasă-mă! ‎- Cine e?
‎Nu-ți permit!
‎- Ai înțeles că nu-ți permit? ‎- Nu! Lasă-mă! Ești un ratat!
‎Hei!
‎Știi ce te enervează?
‎Că am reușit în viață. ‎Că trăiesc viața pe care mi-am dorit-o!
‎Și tu ne-ai exasperat ‎cu Enzo, cu Posillipo!
‎Cu brățara asta idioată!
‎Lasă-mă!
‎Nu-ți permit!
‎Vittoria, am vrut să te ajut.
‎E prea târziu.
‎Singurul lucru bun ‎pe care l-ai făcut în viața ta…
‎e Giannina.
‎Știu.
‎Am ajuns.
‎Coborâți încet!
‎Mulțumesc.
‎- Mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎Ai grijă cu asta. E grea.
‎Mulțumesc.
‎Desfă funia!
‎Bine.
‎- Pa, Luca! Mersi. ‎- Pa!
‎- Mulțumesc.
‎- Dă-o încoace! ‎- Mersi.
‎- Tu ai spus nu. ‎- Nu.
‎Este clădirea gri.
‎Nu știu dacă e ordine.
‎Da. Va trebui să mă ocup eu de asta, nu?
‎Ca întotdeauna.
‎1931 D.HR.
‎- Să alergăm, fetelor. ‎- Stai!
‎- Bună, Vincenzo! ‎- Bună, Vincenzo!
‎Îmi cer scuze că e frig. Am lăsat geamul ‎deschis pentru că era o scurgere de gaze.
‎Vorbești serios?
‎- Îți place? ‎- Mult.
‎Ne odihnim puțin, ‎apoi mergem la cină cu băieții, bine?
‎- Bine. ‎- Dacă nu vă supărați, eu rămân aici.
‎De ce?
‎Robè, are dreptate. S-ar plictisi.
‎Sunt simpatici. O să-ți placă.
‎M-a însoțit până aici. Să n-o obligăm ‎să facă ceva ce nu vrea să facă.
‎Mereu crezi că o să te plictisești, ‎dar nu te plictisești niciodată.
‎Bine, vin.
‎Ăsta e numărul.
‎Andrea?
‎Oameni cu relații au existat mereu. ‎Ca și oameni bogați.
‎În ciuda acestui fapt, ‎noi am reușit pe merit.
‎Asta înseamnă ‎că sistemul funcționează totuși.
‎Noi am fost buni și norocoși.
‎Dar cine știe câți alții la fel ‎de merituoși ca noi au eșuat?
‎Da.
‎Domnișoară, vă torn?
‎- Domnule profesor? ‎- Mulțumesc. Lasă sticla.
‎Eu „domnișoară”, tu „profesor”.
‎Te-a confundat cu o studentă.
‎Nu scapi cu un compliment. ‎Nu o să mai venim aici.
‎- Nu exagera. ‎- Ce ai în seara asta?
‎Nimic, băieți, m-am săturat.
‎Alaltăieri, eram la poștă.
‎O fată m-a întrebat dacă putea ‎trece în față, să ceară o informație.
‎Evident, i-am permis.
‎Dar un bărbat mare și gras ‎din spatele nostru a început să urle.
‎Ea și-a cerut scuze, a explicat situația.
‎Iar el a făcut-o curvă.
‎M-am enervat, așa că am intervenit.
‎Ne certam și m-a amenințat.
‎Mi-a zis că, dacă nu plec într-o secundă,
‎îmi rupe picioarele.
‎- Ce-ai făcut? ‎- Am chemat managerul.
‎Dacă-l înjunghiai, se rezolva.
‎Asta ar fi făcut ‎unde ne-am născut noi, nu?
‎Da. Asta ar face toată lumea, peste tot.
‎- Pentru că e soluția cea mai ușoară. ‎- Nu asta am vrut să spun.
‎Scuze, dar cum vă apărați ‎de un bărbat mare și gras?
‎Din păcate, nu aveam un cuțit în geantă.
‎- Aș vrea să verific. ‎- Și eu.
‎Nedreptății trebuie ‎să i se răspundă ferm, tranșant.
‎Îi faci asta aproapelui tău? ‎Îți spun că n-ar trebui.
‎Și dacă nu încetezi, ‎continui să mă opun.
‎Și dacă mă dobori, mă ridic.
‎Și dacă nu mai pot să mă ridic, ‎o să se ridice alții.
‎Răspunsul la forță ‎nu poate fi slăbiciunea.
‎Cei drepți pot fi doar slabi. ‎Au curaj, dar nu au forță.
‎Asta e slăbiciunea prostului.
‎Dumnezeu nu trebuie ascultat mereu.
‎Prea multă carne grasă face omul sătul.
‎De asta închide ochii la nedreptăți.
‎Bravo! Mă bucur că faci aceste lecturi.
‎Nu, îmi ajunge să citesc puțin. ‎Am o memorie bună.
‎Cei drepți ar trebui să vândă ‎toate bisericile și toate proprietățile.
‎Să dea totul aproapelui.
‎Văduvelor, orfanilor.
‎Chiar și străinilor.
‎Dacă crezi
‎doar ceea ce-ți place din Evanghelii ‎și respingi tot ce nu-ți place,
‎atunci nu crezi în Evanghelii.
‎Crezi în tine.
‎- E amuzant? ‎- Nu pot să râd?
‎Absolut.
‎Da. Să bem și să râdem.
‎Vincenzo!
‎Să râdem pentru că sărbătorim.
‎- Giovanna împlinește 16 ani. ‎- La mulți ani!
‎Mulți ani trăiască
‎La mulți ani, Giovanna
‎Mulți ani trăiască
‎- La mulți ani! ‎- La mulți ani!
‎La mulți ani!
‎- Bravo! ‎- Mulțumesc. Nu trebuia.
‎Poftim.
‎O să dorm cu geamul deschis?
‎Da, pentru că e o scurgere de gaze.
‎- Dar ți-am adus niște pături în plus. ‎- Mersi.
‎Mă bucur că ai venit.
‎- Noapte bună! ‎- Noapte bună!
‎Ce parte preferi?
‎O să dorm cu Roberto.
‎O să stai mai confortabil.
‎Te iubesc!
‎Și eu.
‎Scuze.
‎Nu-ți face griji, Giannì. ‎Intră, am terminat.
‎- Noapte bună! ‎- Noapte bună!
‎- Stai! ‎- Cum adică „stai”?
‎- Da? ‎- Da?
‎Am făcut cafea. Vreți?
‎- Da! ‎- Stai…
‎Așa?
‎Mulțumesc.
‎Mulțumesc, Giannì.
‎Nu voi uita niciodată dimineața asta.
‎- Eu vă mulțumesc. ‎- Pentru ce?
‎Pentru tot. Petrecerea, tortul, tot.
‎Mulțumesc, dragule.
‎- Ești frumoasă, Giovà. ‎- Așa e, Giannì. Ești foarte frumoasă.
‎Roberto mă iubește.
‎Dar eu îl iubesc mai mult.
‎Fiindcă m-a luat din locul ‎în care îmi era scris să rămân
‎și m-a așezat lângă el.
‎Acum, e tot ce cunosc.
‎Dacă se răzgândește…
‎Dacă se îndepărtează…
‎Eu nu mai știu cum să fiu eu.
‎Dar el știe cine e.
‎Încă de când era mic. Îmi amintesc.
‎Nu-ți poți imagina ‎ce se întâmpla doar când vorbea.
‎Fiul avocatului Sargente, Rosario, ‎e un idiot, dar…
‎toți se tem de el, mai puțin Roberto.
‎Roberto îl fermeca.
‎Cum faci cu șerpii.
‎Îl făcea să se calmeze.
‎Ai văzut cum îl privesc toate femeile?
‎Ce frumoase sunt!
‎Ce inteligente sunt!
‎Ca Michela.
‎Se vede că e acolo ‎doar ca să vorbească cu el.
‎Giannì, dacă îmi ia locul?
‎Mă omor!
‎Va trebui să mă omor.
‎Pentru că, chiar dacă aș trăi, ‎n-aș mai fi nimic.
‎Ai dreptate. ‎Toate îl privesc cu admirație.
‎Dar el vrea să fie cu tine.
‎Ești specială.
‎Și, dacă rămâi așa, ‎o să te iubească mereu.
‎Doamne, Giannì, nu am brățara!
‎- Cum e posibil? ‎- Nu știu.
‎- Unde am pus-o? ‎- Ai uitat-o la Roberto?
‎Nu, era aici. În buzunarul genții.
‎- Ești sigură? ‎- Nu sunt sigură de nimic.
‎Caută aici!
‎Nu e.
‎Nu e nicăieri!
‎Liniștește-te! Îl sunăm pe Roberto ‎și se rezolvă. Trebuie să fie la el.
‎Doamne!
‎Scuzați-mă!
‎Mă scuzați!
‎Vittoria mă omoară dacă nu o găsesc.
‎Îl sunăm acum și totul se rezolvă. ‎Nu-ți face griji.
‎Nu răspunde.
‎Cred că e cu Michela.
‎Sună din nou!
‎Formezi tu, te rog? ‎Simt că îmi pierd mințile.
‎Zero, doi, șapte, șase, ‎unsprezece, douăzeci și trei, nouă, cinci.
‎Alo! Bună!
‎Da, eu sunt. Nu, totul e în regulă.
‎Doar că nu-mi găsesc brățara. ‎Poți verifica dacă am uitat-o acolo?
‎Bine. Aștept.
‎- Cred că Michela e acolo. ‎- Termină!
‎Da.
‎Slavă Domnului, Robè!
‎A găsit-o în baie.
‎Deja mi-e dor de tine.
‎Da, dar să mă suni și tu.
‎Bine. Pa!
‎Slavă Domnului!
‎Nu pot să merg acasă ‎ca să mă ia Vittoria la întrebări.
‎- Nu-i spune. ‎- Știu, Giovanna. Dar nu am brățara.
‎Ești prea stresată. Nu poți trăi așa.
‎Știu. Sunt mereu neliniștită.
‎Știi la ce mă gândeam mai devreme?
‎Dacă Michela merge la Roberto, ‎găsește brățara și o ia?
‎Ce se întâmplă?
‎Giovà!
‎Ești atât de stresată că-ți smulgi părul.
‎Nu-l smulg. Cade singur, uite! Mor!
‎Nu poți să mori ‎doar pentru că-ți cade părul.
‎- Te conduc la autobuz, bine? ‎- Bine.
‎Spune-i Vittoriei ‎că ai făcut turul orașului.
‎- Trage de timp. ‎- Bine.
‎Și dacă îmi cere brățara?
‎Nu-ți face griji și odihnește-te. ‎Mă ocup eu.
‎Știi ce ești?
‎Ești un ratat!
‎Facem lucruri al căror motiv ne scapă,
‎presupunând că am avut unul.
‎Giuliana are nevoie urgentă de brățară.
‎Vin eu. Mă pregătesc să plec.
‎Nu, îmi face plăcere să mă întorc.
‎La 22:08. Vii să mă iei?
‎- E ocupat? ‎- Da, îmi pare rău.
‎N-ai venit la gară.
‎Lucram și am pierdut noțiunea timpului.
‎De ce studiezi toate lucrurile astea?
‎Pentru că sunt o ființă umană.
‎Deci sunt înfricoșat,
‎confuz
‎și stupefiat.
‎Studierea te înfricoșează?
‎Dumnezeu este înfricoșător.
‎E înfricoșarea noastră.
‎Confuzia noastră.
‎Stupoarea noastră.
‎După ce am vorbit prima oară, ‎l-am studiat și eu, să înțeleg mai bine.
‎Și m-a obosit.
‎Nu-l înțeleg.
‎Pentru că e Dumnezeu.
‎- Dacă l-ai înțelege, ce ar fi? ‎- Crezi că nu-l vei înțelege niciodată?
‎Atunci, nu mă interesează.
‎Eu vreau să înțeleg.
‎Propozițiile prea scurte sunt inutile.
‎Ai răbdare.
‎Ești obosită?
‎Da.
‎Vrei să dormi cu mine?
‎Nu. O să dorm pe canapea.
‎Ești sigură?
‎Da.
‎De ce te-ai întors?
‎Nu mai știu.
‎Uite brățara. Noapte bună!
‎Mi-a dat brățara de parcă era ‎o pastă de dinți sau un prosop.
‎N-a pomenit nimic de Giuliana.
‎Parcă o ștersese.
‎„E așa ușor?”, m-am întrebat.
‎„Să mori în viețile ‎celor fără de care nu putem trăi?”
‎Doamne! Giannì!
‎Ce face Giuliana?
‎Are un fel de boală de păr.
‎Știu.
‎Te-ai purtat bine cu ea.
‎Foarte bine.
‎Te iubește.
‎Și eu te iubesc.
‎M-am gândit că…
‎Dacă tatăl tău te-a făcut așa,
‎poate că nu e complet idiot.
‎Tu ce mai faci?
‎Mi-am găsit o slujbă nouă.
‎Voi fi cameristă ‎la o prietenă de-ale Costanzei.
‎Zi și noapte. Mă mut acolo.
‎La Posillipo?
‎La Posillipo. Printre doamne.
‎Și casa ta?
‎Adori locul ăsta.
‎Urăști Posillipo și pe cei de acolo.
‎Trebuie să plec din mausoleul ăsta. ‎Altfel, o să mor și eu.
‎Bine. Ți-am adus brățara Giulianei.
‎- A ajuns din greșeală în poșeta mea. ‎- Păstreaz-o!
‎E a Giulianei.
‎Nu-i place.
‎Atunci, de ce i-ai dat-o?
‎Pentru că era tensionată.
‎Brățara asta e a ta de când te-ai născut.
‎Bine.
‎Pa!
‎- Giannì! ‎- Da?
‎Vino încoace!
‎Nu te irosi.
‎Nu te irosi. Bine?
‎Păzește-ți bine asta!
‎Înainte s-o dai, ‎judecă dacă e bun sau rău.
‎Dacă o irosești,
‎eu și tatăl tău te batem măr.
‎Ai înțeles?
‎Să nu faci ca mine.
‎Dar n-ai fost credincioasă ‎unui mort atâta timp?
‎Eu l-am iubit doar pe Enzo.
‎Dar, în acest oraș,
‎o femeie singură e ca o bucată de carne ‎în mijlocul lupilor.
‎Nu ne rămâne nimic. Nimic.
‎N-ai idee cu câți străini și ratați ‎am ajuns în pat.
‎Unul îmi aducea alimentele, ‎puțină mozzarella.
‎„Vittoria, am găsit un colier de ocazie.”
‎Unul îmi repara mașina de spălat.
‎S-a stricat boilerul.
‎„Ciro, e frig. Îl repari tu?”
‎„Sigur, Vittoria. ‎Nu-ți face griji. Mă ocup.”
‎„Mulțumesc, Ciro. Vrei o cafea?”
‎Și apoi…
‎Mătușă, de ce mi-ai spus o minciună?
‎Pentru că era frumoasă.
‎Ce faci?
‎Pe idiotul satului.
‎Toată lumea pleacă. Tu de ce nu pleci?
‎Sigur, plec.
‎Dar unde?
‎Ce știu eu?
‎Sunt copia mamei.
‎Acceptăm totul ‎pentru că nu suntem capabili de nimic.
‎Știi ce?
‎Imediat ce pleacă Vittoria, ‎iau poza tatălui meu…
‎și o arunc.
‎Du-te la Tonino.
‎Tonino?
‎Tonino e un egoist.
‎Nu-i pasă de mama, ‎de Giuliana, de mine, de nimeni.
‎Dă-mi numărul lui Rosario.
‎Te culci cu el?
‎Dacă nu mi-l dai tu, îl găsesc eu.
‎Și-i spun că nu mi l-ai dat ‎pentru că ești gelos.
‎Iar eu îi spun Vittoriei. ‎Și vedem ce iese.
‎Trebuie să juri că o să-i spui.
‎- Bună, Nello! ‎- Bună!
‎„Dragă Giovanna, nu ți-am spus adevărul.”
‎Nu m-am rușinat ‎pentru că am rămas repetentă.
‎Părinții mei s-au rușinat.
‎Eu sunt fericită.
‎Vreau să mă las de școală ‎și să-mi petrec timpul scriind.
‎Nu-mi pasă de rușine.
‎Părinții mei se tem ‎că nu voi fi demnă de ei.
‎Nu știu că am făcut ‎și alte lucruri rușinoase.
‎Nu vreau să fiu demnă. ‎Vreau să fiu nedemnă.
‎Vreau să termin prost.
‎Așa că mi-am învins dezgustul ‎și m-am cuplat
‎cu un tip care a lucrat ‎o vreme la grădina noastră din Posillipo.
‎A fost îngrozitor.
‎Saliva lui avea gust de apă uzată ‎și înjura întruna.
‎Dar, cel puțin, am făcut-o odată.
‎Și am scris și o povestire despre asta.
‎Dar nu vreau să o citești încă.
‎Ești încă virgină și ți-ar pieri cheful.
‎- Ce e? ‎- Putem să nu ne sărutăm?
‎- Nu-ți place? ‎- Nu.
‎Tuturor le place.
‎Aș aprecia și dacă nu mi-ai atinge sânii.
‎- Dar, dacă ai nevoie, e în regulă. ‎- N-am nevoie.
‎Atinge-mă!
‎E bine?
‎Da.
‎Giannì, ce-ți place?
‎Spune-mi, nu vreau să te supăr.
‎Pot să rămân îmbrăcată?
‎Dar trebuie să ne dezbrăcăm.
‎Aș aprecia dacă aș putea ‎să rămân îmbrăcată.
‎Trebuie să-ți scoți măcar lenjeria.
‎E bine?
‎Da.
‎Dar nu așa se face.
‎Da, dar îți cer asta ca o favoare.
‎- O să te ating puțin și eu. ‎- Nu.
‎- Nu știi cum. O să mă doară. ‎- Dar mă pricep.
‎Ești amabil, mersi. Dar nu am încredere.
‎Giannì, dacă nu te ating puțin, ‎o să te doară tare.
‎Ce lucru frumos ai între picioare!
‎- Ai țipat? ‎- Nu.
‎- Te-a durut? ‎- Nu.
‎Dar continuă. Nu mă lăsa gravidă.
‎Nu-ți face griji. Relaxează-te, bine?
‎Ai terminat?
‎Da.
‎Mă arde.
‎E vina ta, Giannì.
‎Ar fi putut fi mai bine.
‎A fost exact cum mi-am dorit.
‎Ce dinți frumoși ai!
‎Faci mișto de mine?
‎Nu, serios. Îmi plac.
‎Am scris multe povestiri.
‎Una e despre două surori, care au ‎o prietenă care doarme adesea la ele.
‎Sora cea mare așteaptă ‎ca sora cea mică să adoarmă,
‎ca să se urce în patul musafirei ‎și să doarmă cu ea.
‎Sora cea mică ‎se străduiește să rămână trează.
‎Suferă pentru că este exclusă.
‎Până la urmă, cedează.
‎Într-o noapte însă, se preface că doarme.
‎Și, în liniște și singurătate,
‎le ascultă șoaptele.
‎Și sărutările.
‎Apoi, se preface mereu ‎că doarme ca să le spioneze.
‎Și, mereu,
‎când cele două adorm în sfârșit,
‎plânge puțin.
‎Giovanna,
‎dacă mă iubești cum spui…
‎te aștept unde am vorbit.
‎Giannì, bea o cafea.
‎Cu bine, Rosà.
‎Trebuie să fugim.
‎BAZAT PE ROMANUL CU ACELAȘI NUME ‎DE ELENA FERRANTE
‎Când ești mic, totul pare important.
‎Când ești mare, totul pare mărunt.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Când ești mic, totul pare important.
‎Când ești mare, totul pare mărunt.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Subtitrarea: Florin Rizea