EN NETFLIX-SERIE
Har du en karamell?
Jag har en i munnen. Vill du ha den?
Hej.
-Här. -Tack.
Jag beundrar dig.
Varför det?
Du anpassar dig inte. Du trivs som du är.
Det är inte sant.
Du är väldigt smart
och väldigt uppmärksam.
Sluta.
Skratta inte.
Roberto insisterade på att du skulle följa med mig.
För att du ska ha sällskap och han slippa oroa sig.
Giovà, var inte dum.
-Vi borde vila lite till. -Jag kan inte.
Jag är för uppspelt.
Ska jag ta på det?
Varför inte?
Jag är alltid orolig.
Vittoria blir arg om hon ser mig utan det,
men sen tjatar hon för att hon tror att jag ska tappa det.
Var försiktig.
-Gillar du det? -Nej.
Varför inte?
-Vet du inte? -Nej.
Vittorias mamma fick det av min pappa, som stal det från min mormor.
Min mammas mamma, som var väldigt sjuk då.
Din pappa, Enzo?
Ja, han stal det.
-Vet faster Vittoria? -Självklart.
-Din mamma? -Det var hon som sa det.
Vi hade aldrig mycket pengar,
och min pappa var typen som gillade att skryta för främlingar.
Men han oroade sig aldrig för att såra dem som älskade honom.
Han orsakade min mamma mycket smärta.
Vittoria också.
Vittoria?
Vittoria lider inte, Giannì.
Vittoria får andra att lida.
För mig är armbandet en permanent symbol för dåliga tider,
för smärta.
Det gör mig ängslig.
Och det för med sig otur.
Jag tror inte att föremål kan orsaka tur. Jag gillar det.
Jag visste det. Roberto gillar det också.
Kan du hjälpa mig?
Tack.
-Hej! -Hej!
-Låt mig hjälpa till. Ge mig bagaget. -Tack.
-Vad fan? -Jag vet, det blev lite mycket.
-Hej. -Hej.
Kom igen.
Hur var resan?
Rätt bra.
Lite långsam, men vi höll varandra sällskap.
-Vill du ge mig din väska? -Nej.
-Jag tar den gärna. -Den är inte tung.
-Okej. -Tack.
KAPITEL 6 SANNING
-God morgon, professorn. -Hej, Vincenzo.
God morgon.
Vänta, ta mig med dig!
-God morgon, professorn. -Hej, flickor.
Såja.
-Robe, det här är illa. -Jag är väldigt upptagen.
Vad är det för papper?
Läxor att betygsätta, texter att läsa…
Roberto, jag måste berätta en sak. Förlåt, ska jag komma tillbaka sen?
Nej, låt höra.
Dekanen är rasande. Han kallade på både Rinaldi och Braglia.
-Tjejer, kan ni ge mig en minut? -Måste vi gå?
-Ja, bara en minut. Förlåt. -Ursäkta.
-Okej. -Tack.
Bara en minut.
God morgon.
Så här är den hemliga hålan.
Titta på böckerna. Det är som om de sitter i fängelse.
Jag är less. Han sa: "En minut." Vad ska vi göra nu?
Vad kan vi göra? Vi väntar.
Ska vi åka hem?
Rökte du här inne?
Jag visste inte.
Fanns det inget askfat?
Du är en sån paragrafryttare.
Allt är övergivet här.
Det är fortfarande vackert.
Vackert hur?
Det suger. Ser du inte det?
Minns du? Pizzaugnen var här borta.
-Va? -Här, pizzugnen.
Glassbaren… Minns du?
Jag minns inte.
Jag har ett erbjudande,
ett jobberbjudande.
På riktigt? Det behövs inte.
Vittò, var inte dryg. Eller så går jag, lika fort som jag kom.
Vad för jobb?
En av Costanzas vänner har en gravid dotter.
De behöver nån som bor hos dem natt och dag.
De är väldigt rika.
Det är ett bra erbjudande. Du skulle behöva flytta till Posillipo.
Posillipo?
Det var det du ville, Andrè.
Det är det du alltid har velat.
Vad pratar du om?
Du ville knulla rika kvinnor, för att se intellektuell ut.
Men utan ansträngning,
bara teoretiskt.
Jag fattar inte.
Du är en samhällsparasit.
Du avundas andra och pratar bakom deras rygg.
Vad fattade du inte?
Vem fan är du att tala till mig på det viset?
Vad fan är din etik baserad på?
Bara för att du horade med en kille som föll för dig…
-Horade? -Ja.
Du tror att du levde nån kärlekshistoria.
Fan ta dig! Det är din kvinna som är en hora!
Vad sa du?
-Nej. -Vem är en hora?
-Bort. -Vem är en hora?
Våga inte.
-Hur vågar du? -Nej, släpp mig! Förlorare.
Hördu!
Vet du vad som gör dig arg?
Att jag lyckades göra allt jag ville i livet,
det liv jag ville ha!
Vi har fått nog av dig, med Enzo, med Posillipo!
Med det här jävla armbandet!
Släpp mig!
Våga inte!
Jag ville hjälpa dig.
Det är för sent.
Det enda bra du har gjort i ditt liv…
…är Giannina.
Jag vet.
Vi är framme.
Var försiktiga när ni kliver ur.
Tack, älskling.
-Tack. -Varsågod.
Var försiktig, den är tung.
Tack.
Lossa på repet.
Okej.
-Hejdå, Luca. Tack. -Tack. Hejdå.
-Hejdå. -Tack.
-Ge mig de där. -Tack.
-Du sa nej. -Ja.
Det är den grå byggnaden.
Jag vet inte hur rent det är.
Jag kommer att få ta hand om det, som alltid.
-Kom igen, tjejer. -Vänta.
-Hej, Vincenzo! -Hej, Vincenzo!
Jag är ledsen för kylan.
Jag fick lämna fönstret öppet på grund av en gasläcka.
Menar du allvar?
-Tycker du om det? -Mycket.
Vi ska vila nu och sen äta middag med gänget.
-Okej. -Jag stannar här.
Varför det?
Robe, hon har rätt. Hon kommer att bli uttråkad.
De är trevliga människor. Du kommer att gilla dem.
Hon har redan följt med mig hit.
Tvinga henne inte att göra nåt hon inte vill göra.
Du verkar vara nån som alltid tror att hon ska bli uttråkad,
men aldrig blir det.
Okej, jag följer med.
Det här är numret.
Andrea?
Det har alltid funnits människor med kontakter,
precis som rika.
Trots det kom vi dit vi kom av egen förtjänst.
Det betyder att systemet funkar, även om det är bristfälligt.
Vi var duktiga, och vi hade kanske tur.
Vem vet hur många som fick åka hem trots att de förtjänade att vara här?
Ja.
Vill du ha, fröken?
-Vill du ha lite, professorn? -Lämna flaskan.
Jag är fröken och du är professorn.
Han måste ha misstagit dig för en elev.
En komplimang räcker inte. Vi kommer inte att komma tillbaka hit.
-Ta det lugnt. -Vad är det med dig?
Inget, jag har bara fått nog.
Jag var på postkontoret häromdagen.
En tjej bakom mig frågade om hon fick gå före och be om hjälp.
Jag lät henne gå före, och en stor, fet man började skrika.
Stackaren bad om ursäkt och förklarade situationen.
Han kallade henne slampa.
Jag stod inte ut, så jag ingrep.
Vi grälade, och han hotade mig.
Han sa att han skulle bryta mina ben om jag inte gick därifrån.
-Vad gjorde du? -Jag kallade på chefen.
Ett knivhugg skulle ha löst allt.
Det skulle de ha gjort där vi kommer från.
Visst, det skulle alla göra, oavsett var.
Det är den enklaste lösningen.
Nej, jag menade inte så.
Men hur försvarar man sig själv mot en stor, fet man?
Tyvärr hade jag ingen kniv i väskan.
-Jag skulle vilja kolla. -Jag också.
Orättvisa behöver en bestämd och envis reaktion.
Gör du så här mot din granne? Det borde du inte.
Om du fortsätter göra det, kommer jag att fortsätta stå på mig.
Om du sänker mig, reser jag mig igen.
Om jag inte kan ta mig upp, gör andra det.
Man kan inte besvara maktmissbruk med svaghet.
De rättfärdiga kan bara vara svaga. De har mod utan styrka.
Det är dårens svaghet.
Ibland borde vi rata Gud.
Den som får för mycket kött blir mätt.
Det är därför de kommer att blunda för orättvisa.
Bra jobbat. Jag är glad att du har läst.
Jag behöver inte läsa mycket. Jag har ett bra minne.
De rättfärdiga borde bete sig galet och sälja alla kyrkor och fastigheter.
De borde ge dem till grannarna,
änkor, föräldralösa
och främlingar.
Om man bara tror
på delarna av evangelierna man gillar, och avvisar de man inte gillar,
tror man inte på evangelierna,
utan på sig själv.
-Är det roligt? -Får jag inte skratta?
Absolut.
Okej, vi dricker och skrattar.
Vincenzo!
Nu skrattar vi, för vi firar.
Giovanna fyller 16.
Grattis på födelsedagen.
Ja, må hon leva Ja, må hon leva
Ja, må hon leva uti hundrade år
Javisst ska hon leva Javisst ska hon leva
Javisst ska hon leva uti hundrade år
-Grattis. -Grattis.
Grattis.
-Bra gjort! -Tack. Det hade ni inte behövt.
Varsågod.
Måste jag sova med fönstret öppet?
Ja, det borde du. Det är en läcka.
-Men jag tog med extrafiltar. -Tack.
Kul att du är här.
-God kväll. -God kväll.
Vilken sida vill du ha?
Jag sover med Roberto.
Det blir bekvämare för dig.
Jag älskar dig.
Detsamma.
Förlåt.
Det är ingen fara. Kom in, jag är klar.
-God natt. -God natt.
-Sluta! -Vadå "sluta"?
Ja?
Jag har gjort kaffe. Vill ni ha?
-Ja! -Vänt…
Så här?
Tack.
Jag kommer aldrig att glömma den här morgonen.
-Tack. -För vad?
Allt. Festen, tårtan, allt.
Tack, älskling.
-Du är vacker, Giovà. -Det är sant, Giannì. Du är vacker.
Roberto älskar mig.
Men jag älskar honom mer.
Han tog mig från platsen jag var dömd att bli kvar på
och placerade mig vid sin sida.
Nu är det allt jag vet.
Om han ändrar sig…
Om han drar sig undan, då…
Då vet jag inte hur jag ska vara jag.
Men han vet vem han är.
Det har han gjort sen han var liten.
Du kan inte föreställa dig vad som hände när han pratade.
Advokaten Sargentes son Rosario är en riktig idiot…
…men alla är rädda för honom, förutom Roberto.
Roberto brukade charma honom,
som man gör med ormar.
Han brukade lugna ner honom.
Har du sett hur kvinnor ser på honom?
Hur vackra de är?
Hur smarta de är?
Som den där Michela.
Hon är bara där för att prata med honom.
Tänk om hon tar min plats?
Jag skulle ta livet av mig.
Jag skulle behöva ta livet av mig.
För även om jag levde skulle jag inte vara nåt längre.
Du har rätt, alla ser beundransvärt på honom.
Men han vill vara med dig.
Du är speciell.
Om du förblir sån här kommer han alltid att älska dig.
Herregud, jag har inte armbandet!
-Var är det? -Jag vet inte!
-Jag vet inte var det är. -Det måste vara hos Robert.
Det låg här, i den här fickan.
-Är du säker? -Jag är inte säker på nåt.
Kolla här i.
Det är inte här.
Det ligger inte här!
Vi ringer Roberto och löser det. Det är säkert där.
Herregud.
Ursäkta mig. Förlåt.
Ursäkta mig.
Vittoria dödar mig om jag inte hittar det.
Vi ringer honom och löser det. Oroa dig inte.
Han svarar inte.
Han är säkert med Michela.
Ring igen.
Kan du? Jag håller på att tappa förståndet.
Det är 0-2-7-6-1-1-2-3-9-5.
Hallå? Hej.
Ja, det är jag. Nej, allt är bra.
Jag hittar inte mitt armband. Kan du kolla om jag lämnade det där?
Okej, jag väntar.
-Jag tror att Michela är där. -Sluta.
Ja.
Herregud. Tack och lov, Robe.
Han hittade det i badrummet.
Jag saknar dig redan.
Men ring mig du också.
Okej, hejdå.
Tack och lov.
Jag kan inte åka hem och möta Vittorias frågor.
Säg inget.
Nej, men jag har inte armbandet.
Du är för stressad. Du kan inte leva så här.
Jag vet. Jag är alltid nervös.
Vet du vad jag tänkte på precis?
Tänk om Michela går till Roberto, hittar armbandet och tar det?
Vad händer?
Giovà!
Du är så stressad att du drar ut håret.
Jag drar inte, det faller ut. Titta, jag är döende!
Man dör inte för att håret faller ut.
Jag följer dig till bussen.
-Okej? -Okej.
Säg till Vittoria att du turistade.
-Uppehåll henne. -Okej.
Tänk om Vittoria frågar?
Oroa dig inte, vila. Jag fixar det.
Vet du vad du är? Du är en nolla.
Vi gör saker vi inte vet orsaken till.
Vi antar att det finns en.
Giuliana behöver sitt armband.
Jag kommer. Jag skulle precis åka.
Oroa dig inte. Jag kommer gärna tillbaka.
Kl. 22.08. Hämtar du mig?
Chérie, ring mig om du ser det
Och tro mig, det här tåget
Om du missar det Får du inte en andra chans…
-Är det upptaget här? -Ja, förlåt.
Du kom inte till stationen.
Jag jobbade och glömde bort tiden.
Varför studerar och läser du allt det här?
För att jag är människa.
Jag är rädd…
…förvirrad…
…och förbryllad.
Skrämmer det dig att studera Gud?
Gud är skrämmande.
Vår rädsla.
Vår förvirring.
Vår förbryllelse.
Första gången du nämnde det försökte jag studera det,
för att bättre förstå.
Jag är redan trött på Gud.
Jag förstår honom inte.
Nej, för att han är Gud.
Vad skulle han då vara för Gud?
Kommer du heller aldrig att förstå honom?
Då är jag inte intresserad.
Jag vill förstå.
Korta meningar är värdelösa.
Ge dig själv tid.
Är du trött?
Ja.
Vill du sova med mig?
Nej, jag sover på soffan.
Är du säker?
Ja.
Varför kom du tillbaka?
Jag vet inte längre.
Här är armbandet. God natt.
Han gav mig armbandet som om det var tandkräm eller en handduk.
Han nämnde inte ens Giuliana.
Det var som om han hade raderat henne.
Jag undrade: "Är det så lätt?
Att dö för andra människor som vi själva inte kan leva utan?"
Herregud. Giannì.
Hur mår Giuliana?
Hon har haft nåt problem med håret.
Jag vet.
Du har varit fint mot henne,
riktigt fin.
Hon älskar dig.
Det gör jag också.
Så jag tänkte
att om din pappa gjorde dig så här
kanske han inte är en total skitstövel.
Hur mår du?
Jag har hittat ett nytt jobb.
Jag ska vara hembiträde hos en vän till Costanza.
Dag och natt. Jag ska flytta dit.
Till Posillipo?
Till Posillipo, omgiven av damer.
Det här stället, då?
Du älskar det här stället.
Du hatar Posillipo och folket som bor där.
Jag måste lämna det här mausoleet. Annars kommer jag också att dö.
Okej. Jag tog med Giulianas armband.
-Det hamnade i min handväska. -Behåll det.
Det är Giulianas.
Han gillar det inte.
Så varför gav du henne det?
För att hon var spänd.
Armbandet har varit ditt sen du föddes.
Okej.
Hejdå.
-Giannì. -Ja?
Kom hit.
Slösa inte bort ditt liv.
Slösa inte bort ditt liv, okej?
Håll fast vid det här.
Innan du ger bort det, avgör om han är bra eller dålig.
Om du kastar bort det
får du ett kok stryk.
Förstår du?
Gör inte som jag gjorde.
Men har inte du varit trogen en död man i alla dessa år?
Jag har bara älskat Enzo.
Men i den här stan
är en singel kvinna som en köttbit som kastas till vargarna.
Det finns inget kvar, inget.
Du anar inte hur många främlingar och förlorare jag hamnade i säng med.
En levererade mina matvaror, lite mozzarella…
"Jag hittade ett vackert halsband. Jag gjorde en affär."
En lagade min tvättmaskin.
Värmepannan gick sönder.
"Ciro, det är kallt. Kan du laga den?"
"Visst. Oroa dig inte, jag fixar det."
"Tack, Ciro. Vill du ha kaffe?"
Och sen…
Faster, varför ljög du för mig?
För att det lät bättre.
Vad gör du?
Leker byfåne.
Alla ska dra härifrån, varför inte du?
Jag ska göra det.
Men vart då?
Jag vet inte.
Jag är som min mamma.
Vi godtar allt för att vi inte kan nåt. Vi är inget.
Vet du vad?
Efter att Vittoria har åkt ska jag ta bilden på pappa…
…och kasta bort den.
Bo med Tonino.
Tonino?
Tonino tänker bara på sig själv.
Han bryr sig inte om mig, mamma, Giuliana eller nån.
Ge mig Rosarios nummer.
Vill du knulla honom?
Om du inte ger mig det hittar jag det.
Sen berättar jag för Rosario att du var svartsjuk.
Och jag berättar för Vittoria. Då får vi se.
Svär att du berättar för henne.
-Hej, Nello. -Hej, Giovanna.
"Kära Giovanna, jag sa inte sanningen."
Jag skämdes inte för att jag inte klarade skolan.
VUXENVÄRLDENS FÖRLJUGNA LIV
Mina föräldrar skämdes.
Jag är glad.
Jag vill hoppa av skolan
och skriva.
Jag bryr mig inte om skam.
Mina föräldrar fruktar att jag aldrig ska bli värdig dem.
De visste inte att jag hade annat att skämmas för.
Jag vill inte vara värdig. Jag vill vara ovärdig.
Jag vill att det slutar illa.
Så jag övervann min avsky
och träffade en kille som jobbade på vår trädgård i Posillipo ett tag.
Det var hemskt.
Hans saliv smakade som avloppsvatten och han svor hela tiden…
…men jag fick det åtminstone överstökat.
Jag skrev en historia om det.
Men jag vill inte att du läser den än,
för du är fortfarande oskuld, och det skulle vara avtändande.
Vad är det?
Kan vi låta bli att kyssas?
-Gillar du det inte? -Nej.
Men alla gillar det.
Om du kan låta bli att röra mina bröst skulle jag uppskatta det.
Men om du måste är det okej.
Jag måste inget.
Rör mig.
Känns det bra?
Ja.
Så, vad gillar du?
Berätta, jag vill inte göra dig upprörd.
Får jag behålla kläderna på?
Vi måste klä av oss för att älska.
Men jag skulle uppskatta om jag fick behålla kläderna på.
Du måste ta av dig underkläderna.
Okej?
Okej.
Men det är inte så man gör.
Nej, men jag ber dig göra mig en tjänst.
-Jag ska röra dig lite. -Nej.
-Du vet inte hur. -Men jag är bra på det.
Du är snäll. Tack. Men jag litar inte på dig.
Om jag inte rör dig lite kommer det att göra ont.
Vilken vacker grej du har mellan benen.
-Skrek du? -Nej.
-Gjorde jag illa dig? -Nej.
Men fortsätt. Gör mig inte gravid.
Oroa dig inte. Slappna av, okej?
Är du klar?
Ja.
Det svider.
Det är ditt fel.
Det kunde ha varit bättre.
Det var precis som jag ville.
Du har fina tänder.
Gör du narr av mig?
Nej, jag gillar dem.
Jag har skrivit många historier.
En handlar om två systrar
som har en vän som ofta sover över.
Den äldre systern väntar på att den yngre ska somna
så att hon kan lägga sig i gästens säng och sova med henne.
Den yngre försöker hålla sig vaken.
Hon lider av tanken på att uteslutas av de andra.
Men sen ger hon efter.
Men en gång låtsas hon sova.
Så i tystnad och ensamhet
lyssnar hon på deras viskningar
och deras kyssar.
Från och med då låtsas hon sova för att spionera på dem.
Och…
…när de andra två äntligen har somnat…
…gråter hon.
Giovanna,
om du älskar mig som du säger
väntar jag på dig där vi sa.
Ta en kaffe.
Ta hand om dig, Rosà.
Vi måste springa.
BASERAD PÅ ROMANEN AV SAMMA NAMN AV ELENA FERRANTE
När man är liten verkar allt stort.
När man är stor verkar allt litet.
Alla har sin grej.
Ingen vet.
Alla har sin grej.
Ingen vet.
Alla har sin grej.
Ingen vet.
När man är liten verkar allt stort.
När man är stor verkar allt litet.
Alla har sin grej.
Ingen vet.
Alla har sin grej.
Ingen vet.
Alla har sin grej.
Undertexter: Josephine Roos Henriksson