СЕРІАЛ NETFLIX
Маєш цукерку?
Одну в роті. Хочеш?
Привіт.
-Тримай. -Дякую.
Захоплююся тобою.
Чому?
Ти не підкоряєшся. Тобі й так добре.
Це неправда.
Ти дуже розумна.
І дуже прониклива.
Припини.
Не смійтеся.
Роберто дуже наполягав, щоб ти поїхала зі мною.
Звісно, щоб ти не їхала сама, й він не хвилювався.
Не придурюйся.
-Треба нам відпочити. -Я не можу.
Присягаюся, я надто схвильована.
Надягнути його?
Чому б ні?
Я завжди хвилююся.
Вітторія сердиться, як бачить без нього.
А потім бурчить, бо думає, що його втрачу.
Просто будь обережною.
-Він тобі подобається? -Ні.
Чому?
-Хіба ти не знаєш? -Ні.
Браслет подарував мамі Вітторії мій тато, який вкрав його в бабусі.
У мами моєї мами, яка тоді дуже хворіла.
Твій тато, Енцо?
Так, він його вкрав.
-Тітка Вітторія знає? -Авжеж.
-А твоя мама? -Вона мені сказала.
У нас ніколи не було багато грошей,
а мій батько дуже любив хизуватися перед незнайомцями.
Але ніколи не боявся, що скривдить тих, хто вже любив його.
Він завдав мамі багато болю.
Вітторії теж.
Вітторії?
Вітторія не страждає, Джанні.
Вона змушує страждати інших.
Для мене браслет — постійне нагадування про ті погані часи.
Про біль.
Він хвилює мене.
І приносить невдачу.
Не думаю, що речі можуть принести удачу. Мені він подобається.
Я знала це. Роберто теж подобається.
Допоможеш мені?
Дякую.
-Гей! -Гей!
-Я допоможу. Дай свій багаж. -Дякую.
-Якого біса? -Знаю, я перестаралася.
-Привіт. -Привіт.
Ходімо.
Як поїздка?
Усе пройшло добре.
Трохи повільно, але ми склали одна одній компанію.
-Джово, понести твою сумку? -Ні.
-Я з радістю візьму. -Вона не важка.
-Добре. -Дякую.
РОЗДІЛ 6 ПРАВДА
-Доброго ранку, професоре. -Привіт, Вінченцо.
Доброго ранку.
Чекай! Візьми мене з собою!
-Доброго ранку, професоре. -Привіт, дівчата.
Ось ми й прийшли.
-Робе, це жах. -Знаю, просто дуже зайнятий.
Що це за документи?
Домашнє на оцінювання, тексти для читання.
Роберто. Маю тобі дещо сказати. Боже. Вибачте, повернутися пізніше?
Ні. Розповідай.
Декан розлючений. Він викликав Рінальді й Браглію.
-Дівчата, залиште нас на хвилинку. -Нам треба піти?
-Так, лише на хвилинку, вибачте. -Вибачте.
-Добре. -Дякую.
Лише на хвилинку.
Доброго ранку.
Ось і все. Підпільне лігво.
Глянь на ці книги. Вони ніби у в'язниці.
Мені нудно. Він сказав: «Лише на хвилину». Що нам робити?
Що нам робити? Чекати.
Підемо додому?
Ти тут палила?
Я не знала.
Попільнички не було?
Ти такий причепа.
Тут усе занедбано.
Але все одно гарно.
Гарно?
Це відстій. Не бачиш цього?
Гей, пам'ятаєш? Тут стояла піч для піци.
-Що? -Тут. Піч для піци.
У кафе з морозивом. Пам'ятаєш?
Я не пам'ятаю.
Маю для тебе пропозицію.
Пропозицію роботи.
Справді? Мені не потрібно.
Вітто, не дратуй. Або я піду, як і прийшов. Ну ж бо.
Що там таке?
У друзів Костанци є вагітна донька.
Потрібно, щоб хтось постійно був з ними.
Вітто, вони дуже багаті.
Це хороша пропозиція. Тобі доведеться переїхати до Позілліпо.
До Позілліпо?
Ти цього хотів, Андре.
Ти цього завжди хотів.
Про що ти?
Ти хотів спати з багатими жінками,
щоб бути інтелектуальним на вигляд, але без зусиль, так?
Лише теоретично.
Вибач, я не розумію.
Ти жалюгідний.
Ти заздриш іншим і говориш за їхніми спинами.
Що ти не зрозумів?
Хто ти, у біса, така, щоб так зі мною говорити?
На чому, чорт забирай, базується твоя мораль?
Лише тому, що блудила з хлопцем, який закохався…
-Блудила? -Так.
Ти думаєш, що прожила чудову історію кохання.
Пішов ти! Твоя жінка — блудниця!
Що ти сказала?
-Ні. -Хто блудниця?
-Відчепися. -Хто блудниця?
Не смій!
-Як ти смієш? -Ні! Відпусти мене! Невдаха!
Гей!
Знаєш, що тебе бісить?
Що я зміг добитися в житті всього, що хотів.
Життя, якого я хотів!
Нам набридло з тобою, з Енцо, з Позілліпо!
З цим клятим браслетом!
Відпусти мене!
Не смій!
Вітторіє, я хотів допомогти.
Надто пізно.
Єдине хороше, що ти зробив у житті…
це Джанніна.
Я знаю.
Припливли.
Обережно вилазьте.
Дякую, милий.
-Дякую. -Будь ласка.
Обережніше з цим. Він важкий.
Дякую.
Відв'яжи мотузку.
Добре.
-Бувай, Луко. Дякую. -Дякую. Бувай.
-Бувай. -Дякую.
-Дай мені. -Дякую.
-Ти сказала «ні». -Так.
Це та сіра будівля.
Не знаю, чи там буде чисто.
Так. Знаю, що я маю про це подбати, так?
Як завжди.
1931 Н.Е.
-Біжімо, дівчата. -Чекай!
-Привіт, Вінченцо! -Привіт, Вінченцо!
Дівчата, вибачте за холод.
Мені довелося відчинити вікно через витік газу.
Ти серйозно?
-Подобається? -Дуже.
Ми трохи відпочинемо, а тоді підемо з друзями на вечерю.
-Гаразд. -Якщо ви не проти, я залишуся тут.
Чому?
Робе, вона має рацію. Їй буде нудно.
Вони хороші люди. Тобі сподобаються.
Вона супроводжувала мене сюди.
Не змушуймо її робити те, чого не хоче.
Ти схожа на людину, яка думає, що нудьгуватиме,
але такого не трапляється.
Гаразд. Я піду.
Ось номер.
Андреа?
Люди зі зв'язками існували завжди.
Як і багаті люди.
Попри це, ми досягли своєї мети.
Це означає, що система працює, навіть як з недоліками.
Добре впоралися, може, й пощастило.
Хтозна, скільки таких, як ми, заслужили бути тут, та повернулися додому?
Так.
Для вас, пані?
-Хочете, професоре? -Будь ласка. Залиште пляшку.
Я «пані». Ти «професор».
Мабуть, переплутав тебе зі студенткою.
Це не комплімент. Ми не повернемося сюди.
-Заспокойся. -Що з тобою сьогодні?
Нічого, просто набридло все.
Я на днях була на пошті.
Одна дівчина спитала, чи може пройти, щоб запитати дещо.
Очевидно, я пропустила її,
а великий товстий чоловік позаду почав кричати.
Бідолаха перепросила, пояснила ситуацію,
а він назвав її шльондрою.
Я не витримала й втрутилася.
Ми сварилися, і він мені погрожував.
Він сказав, що якщо я не піду,
він переламає мені ноги.
-Що ти зробила? -Я покликала менеджера.
Потрібно було вдарити його ножем.
Так би зробили там, звідки ми родом, правда?
Авжеж. Усі би так зробили, де б не були.
Бо це найпростіший вихід.
Ні, я не це мала на увазі.
Але, вибачте, як захиститися від великого товстого чоловіка?
На жаль, у мене ножа в сумці не було.
-Ну, я би глянув. -Я теж.
На несправедливість потрібно рішуче й вперто реагувати.
Ти робиш так зі своїм сусідом? Я кажу, що не варто.
І якщо ти продовжиш, я буду стояти на своєму.
І якщо мене зіб'єш, усе одно встану.
Якщо я не зможу знову встати, в інших вийде. В когось — ні.
На насильство не можна відповідати слабкістю.
Праведні можуть бути слабкими. Вони хоробрі й без сили.
Це дурні слабкі.
Іноді нам треба зневіритися в Бога.
Той, кому дають забагато м'яса, стає ситим.
Тому вони ігнорують несправедливість.
Молодець. Я радий, що ти це читаєш.
Ні, мені не треба багато читати. У мене гарна пам'ять.
Праведники поводяться божевільно,
продають усі церкви та маєтки.
Віддають їх сусідам.
Удовам, сиротам.
І незнайомцям.
Ну, якщо ти віриш
у те, що тобі подобається в Євангеліях, відкидаючи все, що не подобається,
то ти не віриш у Євангелія.
Ти віриш у себе.
-Це смішно? -Не можна сміятися?
Можна.
Так. Вип'ємо й посміємося.
Вінченцо!
Сміймося, бо ми святкуємо.
Джованні 16.
Ой! З днем народження.
З днем народження тебе
З днем народження, мила Джованно
З днем народження тебе
З днем народження. -З днем народження.
З днем народження.
-Молодець! -Дякую. Не варто було.
Ось так.
Мені спати з відчиненим вікном?
Так, варто. Витік же.
-Але я приніс тобі додаткові ковдри. -Дякую.
Радий, що ти тут.
-Добраніч. -Добраніч.
З якого боку будеш?
Я спатиму з Роберто.
Тобі буде зручніше.
Люблю тебе.
І я тебе.
Вибач.
Ні, Джанні, не хвилюйся. Заходь. Я закінчила.
-Добраніч. -Добраніч.
-Припини! -Тобто «припини»?
-Так? -Так?
Я приготувала каву. Хочете?
-Так! -Чекай…
Ось так?
Дякую.
Дякую, Джанні.
Боже, я ніколи не забуду цей ранок.
-Дякуємо. -За що?
За все. Вечірку, торт, усе.
Дякую, милий.
-Ти красуня, Джово. -Це правда, Джанні. Ти красуня.
Роберто любить мене.
Але я люблю його значно більше.
Бо забрав мене з того місця, де мені судилося лишитися,
і взяв до себе.
А тепер це все, що я знаю.
Якщо він передумає,
віддалиться, я…
не знаю, як бути собою.
Але він знає, хто він.
Він знає з дитинства. Я пам'ятаю.
Ти не уявляєш, що ставалося, коли він починав говорити.
Син адвоката Сардженте, Розаріо, справді тупий, але…
всі його бояться, крім Роберто.
Роберто його зачарував.
Як ти змій.
Він його заспокоював.
Бачила, як на нього дивляться жінки?
Які вони гарні.
Які вони розумні.
Як та Мікела.
Ти ж бачила, вона приходить лише поговорити з ним.
Джанні, а якщо вона займе моє місце?
Я покінчу з життям.
Доведеться покінчити.
Бо навіть якби я жила, більше не була б собою.
Маєш рацію. Усі дивляться на нього із захопленням.
Але він хоче бути з тобою.
Ти особлива.
Як залишатимешся такою,
завжди тебе любитиме.
Боже, Джанні. На мені немає браслета!
-Як так? -Я не знаю!
-Не знаю, куди його поклала. -Мабуть, у Роберто.
Ні, він був тут. У цій кишені.
-Точно? -Я ні в чому не впевнена.
Перевір тут.
Його тут немає.
Його тут ніде немає!
Заспокойся. Подзвонимо Роберто, запитаємо. Упевнена, він там.
Боже.
Перепрошую. Вибачте.
Перепрошую.
Вітторія вб'є мене, якщо не знайду його.
Ми йому зараз подзвонимо й з'ясуємо. Не хвилюйся.
Він не відповідає.
Гадаю, він із Мікелою.
Дзвони ще раз.
Ти можеш це зробити? Я справді божеволію.
Нуль, два, сім, шість, одинадцять, двадцять три, дев'ять, п'ять.
Алло? Привіт.
Так, це я. Усе гаразд.
Я не можу знайти свій браслет. Можеш перевірити, чи я там лишила?
Добре. Зачекаю.
-Думаю, там Мікела. -Припини.
Так.
Боже. Слава Богу, Робе.
Він знайшов його у ванній.
Я вже сумую за тобою.
Так, але дзвони теж.
Гаразд. Бувай.
Слава Богу!
Але я не можу йти додому, там Вітторія розпитувати буде.
Не кажи їй.
Знаю, Джованно. Але браслета немає.
Ти надто напружена. Так важко жити.
Знаю. Я завжди нервую.
Знаєш про що думала, коли ми говорили?
Що як Мікела піде до Роберто, побачить браслет і забере?
Що відбувається?
Джово!
Ти дуже напружена й вириваєш волосся.
Не рву, воно випадає. Дивись. Я помираю!
Ні, ніхто не вмирає через випадіння волосся.
Проведу тебе до автобуса.
-Добре? -Добре.
Просто скажи Вітторії, що їздила на екскурсію.
-Тягни час. -Добре.
А як Вітторія спитає?
Не хвилюйся, відпочинь. Я розберуся.
Знаєш, хто ти? Ти придурок!
Ти придурок!
Ми робимо щось, не знаючи причини,
якщо вона взагалі є.
Джуліані терміново потрібен її браслет.
Я приїду. Буду виїжджати вже.
Ні, не хвилюйся. Я з радістю повернуся.
О 22:08. Зустрінеш мене?
Шері, подзвони, як побачиш
І повір мені цей потяг
Як пропустиш його Більше не спіймаєш…
Це місце зайняте? -Так, вибачте.
Ти не зустрів мене.
Я працював і втратив відлік часу.
Навіщо ти все це вивчаєш і читаєш?
Бо я людина.
Тож я наляканий,
спантеличений
та збентежений.
Тебе не лякає вивчення Бога?
Бог лякає.
Наш страх.
Наше сум'яття.
Наше збентеження.
Як уперше сказав мені, я спробувала теж повчити.
Щоб краще зрозуміти.
Я вже втомилася від Бога.
Я не розумію його.
На то він і Бог.
Якби розуміла, яким би він був Богом?
Гадаєш, колись його зрозумієш?
Тоді не цікаво.
Я хочу зрозуміти.
Надто короткі речення — марні.
Дай собі час.
Ти втомилася?
Так.
Хочеш спати зі мною?
Ні. Я спатиму на дивані.
Точно?
Так.
Чому ти повернулася?
Уже не знаю.
Ось браслет. Добраніч.
Він дав мені браслет, наче зубну пасту чи рушник.
Навіть не згадував Джуліану.
Він ніби стер її.
Я подумала: «Це так легко?
Померти в житті інших людей, без яких ми не можемо жити?»
Боже! Джанні!
Як Джуліана?
У неї якісь проблеми з волоссям.
Я знаю.
Ти була доброю з нею.
Дуже доброю.
Вона любить тебе.
Як і я.
Я подумала,
як батько виховав тебе такою,
може, він і не зовсім козел.
Як ти?
Я знайшла нову роботу.
Я буду покоївкою у подруги Костанци.
Удень і вночі. Переїжджаю туди.
До Позілліпо?
До Позілліпо. Буду в оточенні жінок.
А як же це місце?
Ти же любиш це місце.
Ненавидиш Позілліпо й людей, які там живуть.
Мені треба покинути цей мавзолей. Інакше я теж помру.
Що ж. Я принесла браслет Джуліани.
-Він випадково опинився в моїй сумочці. -Залиш собі.
Це Джуліани.
Їй він не подобається.
То навіщо їй віддавати?
Бо вона була напружена.
Цей браслет належить тобі з самого народження.
Добре.
Бувай.
-Джанні. -Так?
Іди сюди.
Бережи себе.
Бережи себе. Добре?
Тримайся за це добряче.
Перш ніж позбавлятися, подумай, чи він хороший, чи ні.
Як поставишся халатно,
ми з батьком поб'ємо тебе.
Зрозуміла?
Не повторюй моїх помилок.
Хіба ти не була вірна мертвій людині всі ці роки?
Я любила лише Енцо.
Але в цьому місті
самотня жінка схожа на шматок м'яса, кинутий вовкам.
Нічого не залишалося. Нічого.
Ти й гадки не маєш, зі скількома незнайомцями й невдахами я спала.
Один приносив мені продукти, трохи моцарели.
«Вітторіє, я знайшов гарне намисто. Домовився».
Один полагодив пральну машину.
Котел зламався.
«Чіро, тут холодно. Можеш його полагодити?
Авжеж, Вітторіє. Не хвилюйся. Розберуся.
Дякую, Чіро. Хочеш кави?»
А потім…
Тітонько. Чому ти збрехала мені?
Бо це було мило.
Що ти робиш?
Я — сільський ідіот.
Усі їдуть. Чому ти ні?
Так, я збираюся.
Але куди?
Не знаю.
Я точна копія матері.
Ми приймаємо все, бо ні на що не здатні.
Знаєш що?
Щойно Вітторія поїде, я візьму фото тата…
й викину.
Так іди до Тоніно.
Тоніно?
Він думає лише про себе.
Йому начхати на мене, маму, Джуліану чи когось іншого.
Дай номер Розаріо.
Хочеш переспати з ним?
Якщо не даси, я сама знайду.
Скажу, що ти ревнував і не хотів давати його.
А я скажу Вітторії. Тоді побачимо.
Тільки спробуй сказати їй.
-Привіт, Нелло. -Привіт, Джованно.
«Дорога Джованно. Я не сказала тобі правди.
Не соромно за те, що мене вигнали зі школи.
Мої батьки соромилися.
Я щаслива.
Я хотіла піти зі школи
й витрачати час на писання.
Мені байдуже до сорому.
Батьки бояться, що ніколи не стану гідною їх.
Вони не знали, що я робила й гірші речі.
Я не хочу бути гідною. Хочу бути негідною.
Хочу погано закінчити.
Тож я подолала огиду
й зустрілася з хлопцем, який працював над нашим садом у Позілліпо.
Це було жахливо.
Його слина схожа на каналізаційну воду, і він постійно лаявся.
Але принаймні я з цим покінчила.
І написала про це історію.
Але я не хочу, щоб ти її зараз читала,
бо ти досі незаймана, тобі буде неприємно.
САРДЖЕНТЕ
Що таке?
Можемо не цілуватися?
-Тобі не подобається? -Ні.
Але всім подобається.
Якби не торкався моїх грудей, я була би вдячна.
Але як потрібно, гаразд.
Мені нічого не потрібно.
Торкнися мене.
Так нормально?
Так.
Джанні, що тобі подобається?
Скажи. Я не хочу тебе засмучувати.
Можна бути в одязі?
Для заняття коханням треба роздягтися.
Але якби могла бути в одязі, була би вдячною.
Тобі доведеться зняти білизну.
Добре?
Добре.
Але це не так робиться.
Так, але прошу про це, як про послугу.
-Я таки тебе трохи помацаю. -Ні.
-Ти не вмієш. Скривдиш мене. -Але я добре це роблю.
Ти добрий, дякую. Але я тобі не довіряю.
Джанні, якщо тебе хоч трохи не помацаю, тобі справді буде боляче.
Що ж за чудо в тебе між ногами.
-Ти крикнула? -Ні.
-Зробив боляче? -Ні.
Але продовжуй. Не зроби мене вагітною.
Не хвилюйся. Розслабся, добре?
Ти закінчив?
Так.
Пече.
Це твоя провина, Джанні.
Могло бути краще.
Саме так я і хотіла.
У тебе гарні зуби.
Глузуєш з мене?
Ні, справді. Подобаються.
Я написала багато історій.
Одну — про двох сестер,
у яких є подруга, яка часто ночує в них.
Старша сестра чекає, поки молодша засне,
щоб залізти в ліжко гості й спати з нею.
Молодша намагається відігнати сон.
Вона страждає через те, що її покинули.
Потім вона поступається.
Але одного разу вона вдає, що спить.
І тому мовчки й на самоті
слухає їхній шепіт.
І їхні поцілунки.
Відтоді вона вдає, що спить, щоб шпигувати за ними.
І завжди,
коли обидві нарешті засинають,
вона плаче.
Джованно,
якщо любиш, як кажеш,
чекатиму на тебе там, де домовилися.
Джанні, випий кави.
Бережи себе, Розо.
Треба бігти.
ЗА ОДНОЙМЕННИМ РОМАНОМ ЕЛЕНИ ФЕРРАНТЕ
Коли ти маленька, усе здається великим.
Коли ти доросла, усе здається малим.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Коли ти маленька, усе здається великим.
Коли ти доросла, усе здається малим.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Переклад субтитрів: Анастасія Барич