Noen ganger i livet skjer det store ting.
Noen legger vi merke til, som en fødsel eller en død,
andre ikke, små ting som ikke framstår særlig utenom det vanlige der og da.
- Se, så sjarmerende det er her. - Men vi er sent ute.
- Nei, det er vi ikke. - Klokka er ti over.
- De har en liten bjelle. - Nei.
- Jeg elsker små bjeller. - Nei, Rani. Vær så snill. Herregud.
- Bjellen, Herb! - Ja, Edna. Jeg hørte den også.
Hei på dere. Velkommen. Vel. Du må være Rani.
- Å, jeg er... Rani. - Ah-di-di. Uttaler jeg det riktig?
- Ah-di-tya. - Greit.
- Vi skulle stenge for kvelden. - Jeg er lei for det.
- Trafikken var ille fra Hanover og hit. - Ja.
Ja.
- Det blir ikke noe problem her. - En av gledene ved livet på landet.
Ja.
Jeg er så glad for at vi gjør dette. Vår første tur sammen.
- Vi har badekar med løveføtter. - Hva?
Er det Ganesh?
Ja. Mamma ga meg den da jeg dro for å studere.
Jeg skulle få med meg noe hjemmefra, sa hun. For å holde meg samlet.
Kan jeg?
Den passer på oss.
- Hva... - Hva i helvete var det?
- Det går bra. Det var nok ingenting. - "Ingenting" fløy rett forbi meg!
- Bare en flaggermus. - Er ikke de bærere av rabies?
Oddsen for å pådra seg rabies fra en flaggermus er kjempeliten.
- Vi henter Herb og Edna. - De sover nok allerede.
Hva skal vi gjøre? Tenk at du gjør det.
Det går bra. Jeg skader deg ikke. Bare vær stille.
- Tror jeg har den. - Du tror?
Kom igjen, åpne døra! Fort! Kom igjen!
Du er trygg og den er fri.
Jeg vet at det ikke er lenge siden vi møttes, men jeg lurte bare på
om vi kanskje... kunne reise på flere turer sammen?
Ikke sant? Etter denne...
Eller...
Og kanskje treffe på flere små skapninger på tullete vis på rommet vårt?
Nettopp.
Det er sant. Noen ting kan framstå så små der og da
at vi først legger merke til dem lenge etterpå, når vi ser tilbake.
Øyeblikkene da alt falt på plass.
Og øyeblikkene da alt raste sammen.
Hola, militærmann.
Har du savna meg?
Aimee Eden.
Du har fått deg venner, skjønner jeg. Er du tilbake for å prøve igjen?
Kanskje du får redda smågnagerne dine denne gang.
Jeg skal være kjapp.
Du har tatt barna og hjemmet mitt, men om du drar nå,
skal jeg ikke skjemme deg ut foran alle de små kompisene dine.
Du har tæl, Miss Eden, det skal du ha.
Må jeg påminne deg om at du tapte dyrehagen på hederlig vis?
Vet ikke om jeg hadde vært så imponert over meg.
Du måtte bruke hæle hæren din for å slå meg og de 12 barna.
Ikke akkurat sånn jeg foretrekker å bli husket i historiebøkene.
Kjære kvinne. Når jeg er ferdig med deg...
General, da. Jeg har på følelsen at du aldri har gjort deg ferdig med noe kvinne.
Har du noen gang stått overfor termitter?
Vemmelige, små skadedyr.
De kravler inn i veggene dine og gjennom grunnmuren.
Før du vet ordet av det, myldrer de over hele huset.
Men de er overraskende lett å bli kvitt.
Man trenger bare noen gassbomber.
Se opp!
- Er det... - Lilla blomster!
Det er et kjemisk angrep!
- Kom dere ut, alle sammen! Nå! - Lilla blomster! Løp!
- Ut! - La oss komme oss ut!
- Hvorfor flyr de så lavt? - Pokker! Vi må få meg ut herfra.
Ser du brekkjernet? Ser litt ut som en slange. Hent det.
- Kanskje vi... Hva om... - Ingen baufil. Ingen tid til å krangle.
- Kanskje vi bare kan dirke opp låsen. - Ikke verst, gutt. Det var ikke verst.
Hybridene har rømt! De må fortsatt være i dyrehagen! Finn dem!
Dere to. Bli med meg.
Du. Sørg for at Zhang ikke får vite noe om dette.
Johnny!
Johnny.
Ulvene skraper på døra. Jeg trenger virkelig din hjelp.
Er du med meg?
- Hva vil du at jeg gjør? - Finn legen.
Ta ham med til Evergreen. Der er han trygg. Dra!
Air Lords.
Aimee Eden. Jeg skal finne deg og hver eneste en av mammadaltbastardene dine,
og få deg til å ønske at du hadde dødd av Syken.
Hvorfor? Du trenger ikke dyrehagen mer. Vi bør trekke oss tilbake til Evergreen.
Nei. Jeg skal ikke avgi én eneste murstein av denne dyrehagen til noen,
og særlig ikke til den kvinnen. Kom igjen!
Kom igjen! Få alle ut! Innta posisjoner.
Kom igjen!
Følg med på himmelen!
De evakuerer!
Lykke til, Aimee.
Oi! Er det fly?
- Pass på, alle enheter. Luftangrep pågår. - Har faktisk aldri sett et før.
Tid for fase to!
- Hold fast! - Hva i helvete var det?
Går det bra?
Se opp!
Pokker! Sersjantens jeep!
Nå skal de ta bilene. Vi må vekk!
Hei! Vent!
Vekk herfra!
Kom igjen!
Hva i helvete slipper de?
- Tror det er søppelbomber. - Søppelbomber?
Alt som ble ubrukelig etter Den store kollapsen.
Vi må fortsette, vi må til dyrehagen.
Hei!
- Hva gjør du? - Hun er lederen av Dyrehæren.
Vi er alene her ute.
- Jordan. - De drepte faren min, Becky!
Ikke skyt henne.
- Vi holder oss til planen. Til dyrehagen. - Nei.
Du har aldri drept noen før, Jordan.
- Du bør ikke begynne nå. - Det er en første gang for alt.
- Hva faen gjør du? - Jeg kan ikke la deg drepe vennen min.
Hæ?
Du tilhører også Dyrehæren.
Godt du endelig tok til fornuft. Hva gjør vi med ham?
- Kom deg unna! - Hva?
Alt er ikke greit mellom oss selv om jeg redda deg.
Kom deg vekk herfra før jeg ombestemmer meg.
- Jordan. - Ikke.
Du har rett. Jeg tilhørte Dyrehæren, men det gjør jeg ikke nå lenger.
Jeg prøver bare å redde noen Abbot holder fanga i dyrehagen.
- En hybrid. - Ja.
Men enda viktigere... En venn. Jeg må finne ham før det er for seint.
Dette er helt utrolig.
Alt du har fortalt meg... var løgn.
Nei.
Ikke alt.
Du er en fin fyr, Jordan.
Du trenger ikke å være her for å holde familien din trygg.
Drepte du faren min?
Jeg vet ikke.
Jeg må stikke.
Ville forstå hvordan urfolket i landsbyen levde så lenge.
Dr. Singh!
- Vi må dra! Dr. Singh. - Var det kostholdet?
- Vi samlet inn vann- og planteprøver... - Doktor. Du må bli med meg.
- Jeg var så sikker. - ...som beskrevet skriftlig.
Unnskyld?
- Kuren. Den mislyktes. - Ja. Vi er under angrep og må dra nå.
Nei. Dette er viktigere!
Jeg må bare finne det manglende leddet, riktig bit, riktig DNA.
Kona di er viktigere.
Jeg skal få deg og Rani i trygghet.
- OK? - Ja, selvfølgelig.
- Rani. Ja. OK. - Ja.
- Selvfølgelig. Hva med forskninga? - Noen henter den senere.
Jeg må bare finne...
Hvor i helvete er de?
Jeg vet ikke. De rømte.
Men jeg skal finne dem.
Og når jeg gjør det, sverger jeg på at jeg skal gjøre livet deres til et helvete.
Vent litt.
- Det er deg. - Det har du faen meg rett i.
Sånn, Jepp. Nå er du fri!
Jeg har savna deg, mann.
- Jeg har savna deg mer. - Ja. Jeg har noe til deg.
Den har sett bedre dager, men jeg ville at du skulle ha den med deg.
- Takk, Jepp. - Er du klar til å komme deg ut?
Jepp. Når vi finner vennene mine. Vi rømte sammen.
De er på vei mot sørporten. Vi møter dem der.
- De klarer seg. Mora deres henter dem. - Da kan vi alle rømme sammen.
Vi har ikke tid til dette, Gus. Vi må dra.
- Nå er det du og jeg. - Jeg drar ikke uten dem, Sværingen.
Og det gjør ikke du heller.
Greit, Sweet Tooth.
La oss finne vennene dine.
- Kom igjen! - Kom igjen!
- Er det døra? - Kom igjen.
De gikk her.
Vi må finne en annen vei ut, Wendy.
- Det er ingen annen vei ut. - Hva skal vi gjøre, da?
Jeg vet ikke.
Hva gjør hun?
Jeg kan trekke alle opp.
Hold deg fast.
Hva med Gus?
- Jeg skal finne ham. Pass på de andre. - OK. Vi møter dere der.
Kom igjen.
Er du klar? Greit.
- Hva skjer nå? - Ta med alt du trenger. Vi drar.
Hva snakker du om?
Du ville rømme, ikke sant?
Nå har du muligheten.
Johnny.
Jeg er veldig for at jeg fikk møte dere.
Det betydde mye for meg.
Å hjelpe dere ut er det minste jeg kan gjøre.
Det er krig der ute. Hvor i huleste skal vi dra?
- Alle andre steder er bedre enn dette. - Bli med oss.
Kom igjen. Dette er din mulighet til å rømme også.
Broren min trenger meg.
Vi har venta på denne dagen. Endelig kommer vi vekk fra det grusomme stedet.
- Hva med forskninga mi? Kuren? - Adi...
- Vi har ikke serum, ingen behandling. - Jeg bryr meg ikke om noe av det lenger.
Bare om deg.
Drar vi nå, har vi mindre enn én måned sammen,
men blir vi, kan jeg finne en måte å holde deg i live på.
Dette er ikke å leve!
Vi har flykta fra skjebnen i ni lange år. Nå er jeg sliten.
Jeg vil bare at vi skal være sammen og være fri.
- Uhyre. - Uhyre?
Kom igjen.
- Følg med på himmelen. - Kom igjen.
Nå setter vi i gang.
Miss Eden. Jeg innrømmer at jeg undervurderte deg.
General. Vi er klare.
Målet er i sikte.
Vent.
Skyt!
La tumultene begynne.
- Nå er vi skuls. - Trengte ikke din hjelp.
Så ikke sånn ut for min del.
- Hvorfor følger du etter meg? - Vi skal til samme dyrehage, ikke sant?
Vil ikke ha noe med deg å gjøre etter det du gjorde.
Det jeg gjorde? Jeg verva meg ikke til De siste.
Nei.
Du var for opptatt med å dolke meg i ryggen foran alle som betydde noe for meg.
Du har rett.
Jeg er lei for det.
Hvorfor bryr du deg så mye om ham?
Gus.
- Fordi jeg hjelper hybrider. - Nei.
Dette er annerledes.
Mora hans er i live, Tiger. Jeg har snakka med henne.
- Hun ba meg gi ham denne. - Det besvarer ikke spørsmålet mitt.
Skjønner du det ikke? Gus lette etter moren sin.
De fortjener å være sammen. Og hvis jeg kan bidra til det,
har jeg kanskje fått til noe bra.
- For noe selvgodt pisspreik. - Kom hit og si det.
OK.
- Jeg skjønner hva som foregår. - Hva snakker du om?
Dette handler ikke om Gus. Dette handler om søstera di.
Hvis du kan hjelpe Gus å finne mora,
tror du kanskje at du endelig kan finne Wendy.
- OK, da. Kom igjen. - Jeg har jo sagt...
Bare klapp igjen og la meg gjøre det rette, OK?
- Bare du og jeg, altså? - Ikke bare du og jeg.
Pony.
Rhino.
Og alle de andre.
- Mener du... - Det stemmer.
Gi ordren.
Wendy?
Finn! Wendy!
KAMELEON
Roy.
BEINMARGASPIRASJON STAMCELLEINFUSJON
- Gjør deg klar, Earl. Vi trekker deg opp! - OK.
Hei!
Stopp!
La oss gjøre det enkelt.
- Vi foretrekker å gjøre det vanskelig. - Du!
Forræder.
Eller burde jeg si... hybridfangeren?
Ingen får kalle meg det igjen.
Ta barna.
Gus?
Gus, hvor er du?
Pigtail?
Mor?
Kom hit.
- Jeg er her. - Jeg er glad i deg.
- Hvor er de andre? I trygghet? - På vei mot sørporten.
- Vi skal finne dem. OK? - Se hva de har gjort.
- Dette var hjemmet vårt. - Det er bare murstein og betong.
Hjemme er der vi alle er sammen.
Nå drar vi. Kom igjen.
Stå stille!
Jeg har ham!
Kom igjen.
- Gus. Er det... - Ja.
Dette er Jepp, alle sammen. Dette er alle sammen, Jepp.
Hei.
OK. Nå kommer vi oss ut herfra. Kom.
- Vent. Hvor er Wendy? - Hun dro for å finne deg.
Etter at jeg har fått dere i sikkerhet, skal jeg dra tilbake og hente henne.
Det lover jeg.
OK. Hør her.
Når jeg teller til tre, løper vi som bare faen og kommer oss på bussen.
- Én, to, tre. Kom igjen! - Én, to, tre!
Finn et sete, alle sammen. Kom igjen.
Nå kjører vi.
OK.
De kommer for å angripe igjen!
Se opp!
- Jeg er truffet! Hold dere fast! - Det går bra!
Rufus! Bertha er truffet! Det går ikke! Vi må trekke oss tilbake!
Ikke ennå! Jeg kom for å få tak i tanksen!
- Det er din begravelse, din gærning. - Jeg drar ikke uten den!
Én til i høy hastighet, sir!
- Lad. - OK!
Ikke rør deg, din jævel.
Trekk tilbake, alle sammen!
Der er det! Du traff det!
- Ja, for faen! De siste! - Du klarte det, sir.
Ja, det gjorde jeg.
Jeg får noen til å rydde dyrehagen. Den er oppe og går på null komma niks.
Hvorfor gjorde hun det?
Hvorfor gassa Aimee Eden dyrehagen?
- For å få oss ut derfra. - Nei.
Den kvinnen hadde aldri skadet en av de bastardene. Så hvorfor gjorde hun det?
Det er plast. Blomstene var et knep, sånn at hun kunne...
- Til dyrehagen nå, alle sammen! - Kom igjen!
Kom igjen, Adi. En siste dør, så er vi fri.
- Kom, Adi. Vi er nesten ute. - Gus.
Selvfølgelig.
Gus.
Han var rett foran øynene mine hele tida.
Skjønner du ikke? Gus er unik.
- Han kan være den manglende biten. - Glem det. Vi kan dra nå.
Det skal vi. Jeg må bare hente dr. Millers forskning fra laben.
Jeg kan få dette til å fungere.
- Hvorfor kan du ikke gi slipp på det? - Rani... Alt dette...
Alt vi har vært gjennom, alt som jeg har gjort...
- Det kan ikke være forgjeves. - Vær så snill, Aditya.
Du... Jeg er straks tilbake.
- OK. Er dere klare? - Klare!
OK.
Hjelp meg her, reven.
OK. Til venstre og opp.
Greit.
Sværingen! Se!
Aldri i livet! Slipp henne inn.
Mor!
Gus.
Hei, mor!
Takk.
Hold på hatten. Nå kjører vi.
Det er disse øyeblikkene vi tar vare på for resten av livet,
når alt faller på plass.
Også har vi andre øyeblikk, som vi så gjerne skulle ha glemt.
Nei! Nei!
Rani! Alt er borte!
Nei...
Hva faen skal du forestille?
Er Bobby.
Bobby! Du vet ikke tilfeldigvis hvor de har tanksen her?
- Jo. - OK, da.
Dette er ikke over.
Kom igjen!
- Neste stopp: Yellowstone! - Yellowstone!
Tekst: Fredrik Island Gustavsen