Velkommen om bord. Jeg er kaptein Stafford.
Altså. Jeg vet at dere har vært gjennom mye.
Alle her har opplevd flere tap og mer grusomhet enn noen burde.
Men det skal bli annerledes fra nå av.
For nå setter vi kursen mot Canada.
Vi kan ikke vite hva som venter oss der. Men for øyeblikket er vi trygge.
Smil, klem den som står ved siden av deg
og la oss hedre dem vi mista på veien
ved å gjøre det de hadde ønsket når vi først klarte oss så lenge.
Å feire.
- Ja! - Få litt musikk, DC!
Vi vil alle bli husket på en eller annen måte.
Spørsmålet er alltid hvordan. Hvordan har vi lyst til å bli husket?
For at vi sluttet fred med døden da tiden var inne?
Eller fordi vi bar vekten av hele verden på skuldrene?
Uansett hvordan det blir, så er én ting sikkert.
Alle vil vi forlate denne verdenen i visshet om at vi gjorde noe bra,
at livet vårt faktisk virkelig betydde noe.
- Vi rakk det! - Akkurat i tide.
Hallo der!
Den andre hånda. To, tre...
Hvor er alle sammen?
- Kanskje vi ikke bør være her. - Ja, angående det...
Vi kommer oss ikke noe sted.
Det ser ut til at de har hatt en stor fest eller noe.
- Og så stakk alle bare? - Kanskje de sover ut rusen på lugarene.
Hele besetninga også?
Vi rører oss ikke. Motoren er av.
Jeg ser meg rundt og ser hva som foregår.
- Dere to holder dere her. - Jeg passer på ham.
Hallo? Er det noen her?
Jeg ba dere om å bli der. Snu.
- Hva er det? - Hva er galt?
- Her kan vi ikke være. Kom igjen. - Hva fant du?
Kom igjen, Gus. Ned dit.
Fortsett, Gus.
Jepp! Hva er galt? Hva fant du?
- Er Syken her? Var du i kontakt med syke? - Jeg vet ikke.
- Det er ganske viktig å vite om du... - Jeg vet ikke, sa jeg!
Vi kan iallfall ikke bli her, med verken vann eller mat her.
- Ingenting av det betyr noe hvis... - Ingenting betyr noe om du ble smitta!
Jeg ble ikke det!
OK? Jeg er frisk.
Hvordan vet du det?
Jepp?
Jeg klarer ikke å stanse blødningen.
Jeg er lei for det. Jeg visste ikke at han var hybrid.
Og hvis han ikke var det, da?
Du skadet sønnen min.
- Gi meg én god grunn til å ikke skade deg. - Rosie.
- Hva gjør du her? - Jeg har vært kjempebekymret for deg.
I det ene øyeblikket snakker vi sammen, så får jeg ikke tak i deg. Hvor er han?
Hvor er han, Rosie? Hjortegutten.
Vi finner ham, for nå har vi henne.
Én liten tenåringsjente?
Hun reiste med dem. Hun kan si oss hvor de er på vei.
Skal ikke jeg bare ta over nå, så tar du deg av gutten din?
Vi tar med den nye gjesten vår til huset. Vi skal ta oss en liten prat, vi.
- Vi må få båten i gang. - Han har rett.
- Hvordan gjør vi det? - En av oss må komme seg til broen.
- Så får vi kanskje startet motoren. - Det er bare ett problem med planen.
At Syken fortsatt er der ute.
- Vi må jo gjøre noe, da. - Hva er greia med "vi"?
Du er heldig som havna her. Du burde vært igjen, ikke søstrene.
- Jeg er her for Gus sin del. - Ikke det tullet der igjen! Gus?
Nei, vent! Nei! Vent. Hva gjør du?
- Går for å finne ut hva som skjedde. - Hør her. Det kan du ikke gjøre.
Jeg er den eneste som kan det. Jeg kan ikke bli syk.
Kanskje ikke, men de lilla blomstene kommer til å gi deg problemer.
Jeg skal være forsiktig. Lover.
- Sweet Tooth... - Bare stol på meg, OK?
Jeg skal finne ut hva som foregår.
Prøv å ikke drepe hverandre mens jeg er borte.
- Han klarer seg. - Aner du hva han får se der ute?
Hva er verst?
At Gus ser døden... eller at han dør?
TIL GUTTEN MIN KJÆRLIG HILSEN PAPPA
Hallo?
Er det noen der ute? Vær så snill. Svar.
- Hallo? - Hallo?
Gudskjelov. Trodde at jeg var den eneste som var igjen. Hvem er du?
Jeg heter Gus. Hvem er du?
Darwin. Førstestyrmannen.
Hvor er du?
I lugaren min. Jeg må ha kommet meg hit på en eller annen måte.
Jeg ble veldig full i går og sovna, og da jeg våkna i morges...
...var alle døde.
- På grunn av syken. - Ja.
Det er vel derfor jeg fortsatt lever.
Hva med deg? Hvordan har det seg at du fortsatt er i live?
Jeg er immun.
Du er en hybrid.
Ja.
Jeg snek meg om bord.
Jeg leter etter moren min. Hun er i en by helt øverst i Alaska.
Jeg kan ikke fatte det. Du er den eneste om bord som er helt trygg.
Og det betyr at jeg kan ordne alt.
Jeg trenger din hjelp til å finne broen for å finne ut hvorfor motoren er av.
- Kan du si meg hva jeg skal se etter? - Ja. Det kan jeg faktisk.
- Fy søren. Vi kan faktisk overleve dette. - Vi skal overleve dette.
Nettopp. Nettopp, ja. OK, Gus.
Finn den nærmeste trappen og gå opp.
Ikke bare sitt der. Du må være skrubbsulten etter den lange reisen din.
Jeg er ikke sulten. Og så spiser jeg ikke svinekjøtt.
Smak i det minste på maisbrødet, da.
Kokken min Arlo vant Southwest Cook-Off fem år på rad.
Jeg lover deg at du aldri har smakt maken.
Du kaster bort tiden. Jeg kommer ikke til å si noe.
Stakkars liten. Hvor gammel var du da alt dette begynte? Fem år?
Du fikk aldri oppleve hvordan livet var før alt dette. Den gang da...
...var livet fantastisk. Folk var folk.
Og la meg gjette. Det er folk du prøver å få tilbake igjen?
Helt riktig. Jeg visste at du var skarp.
Hadde du kjent meg,
- hadde du visst at du kasta bort tida. - Jeg kjenner deg, Becky. Eller Bear?
Tidligere leder for Dyrehæren?
Forsvarer av alle hybrider, bortsett fra barnebarnet mitt, da.
Du skada ham virkelig der.
Hører du ham? Der han jamrer og skriker av smerte?
Jeg blir overraska om han klarer seg gjennom natta.
Du kunne ikke noe for det. Du var sint og forvirra.
Og jeg forstår hvorfor.
Helt siden foreldrene dine døde,
så har du lett etter den ene tingen du ønska deg, men aldri fant.
Og det er en familie.
Du ønsker deg en familie, Becky, akkurat som alle oss andre.
Men du fortjener så mye bedre enn den lutfattige, tarvelige gjengen din.
Du fortjener en skikkelig familie. En som er glad i deg og som husker deg.
Og det betyr å få barn av eget kjøtt og blod.
Du vet hva de sier. Blod er tykkere enn vann.
Hva er det som er så gøy?
Du har misforstått det ordtaket.
Siden du vet så mye om meg,
så vet du sikkert også at foreldrene mine var professorer.
Skikkelig smarte folk.
En dag da jeg var liten, sa de at jeg skulle få en lillesøster.
Jeg er adoptert, skjønner du. De sa den setningen.
"Blod er tykkere enn vann." Men de forklarte at folk alltid misforstår.
Vannet det er snakk om, er vannet i livmoren.
Familier som er beslektet gjennom fødsel.
Men blod...
Blod betyr blodsbånd formet i kamp.
Det betyr at forholdene vi velger er sterkere enn dem vi blir født inn i.
Jeg har alltid lurt på hvorfor det ordtaket ble så viktig for meg så liten.
Hvorfor er dere så gira?
Men nå vet jeg det.
Sånn at jeg kunne sitte her i dag og ta deg på uvitenheten din.
Jeg tror ikke at du forstår hvem du står overfor her, vennen min.
Jeg får det alltid som jeg vil.
På en eller annen måte skal du hjelpe meg med å finne den lille dritten.
Spørsmålet er bare om det blir på den enkle eller vanskelige måten.
Tenk over saken. Og ikke bruk for lang tid.
- Rykninger? - Hadde jeg hatt det, hadde jeg sagt det.
Selv om det kanskje er din tur nå, så kan du ta det med ro.
- Jeg skal ta meg av ham. - Hva faen skal det bety?
Det har jeg sagt. Det er ikke meningen at jeg skal dø på denne reisen.
- Men det skal jeg? - Vel...
Jeg har sett hvordan du beveger deg når ingen andre ser på.
Du har levd et tøft liv. Selv før Kollapsen.
Hvis Syken ikke tar deg...
...tar nok de gamle stridssårene deg etter hvert.
- Hva er det? - Nei da, jeg bare...
Jeg tenkte på noe. Kaptein James Thacker reiste til Alaska
for nesten hundre år siden med håp om å forandre verden. Og her sitter vi.
På vei nordover, akkurat som ham, opp dit alt begynte.
Er det et sammentreff eller skjebnen?
Ingen av delene.
Folk vil gjerne tro på noe større, sånn at de takler det.
Sånn at det gir mening.
Men etter å ha sett det jeg har sett, vet jeg at det er tull.
Eventyr fins ikke.
Og likevel håper du
at en liten gutt med hjortegevir
skal forbli et uskyldig barn for alltid.
Vel, Mr. Jepperd, det var skjebnen som førte oss sammen.
Og hva om jeg planter neven min i skallen din, da? Hva kaller du det?
Ingenting. For det gjør du ikke.
- Da hadde Gus aldri tilgitt deg. - Din jævel! Kom hit!
Du husker det ikke, du? Vi møttes for ti år siden.
- Hva faen snakker du om? - Crescent City!
Sacred Heart Hospital!
Vi delte heis.
Verden holdt på å rakne.
Kona di hadde nettopp født en sønn.
Si meg dette.
Klarte jeg å overbevise deg om å gå tilbake til ham?
Jeg er her. Jeg er på broen.
OK. Let etter kapteinloggen.
Det er en bok han skriver notatene sine i. Forhåpentligvis står det hva som skjedde.
Gus?
Jeg fant den.
Les de siste par merknadene for meg.
- Du kan lese, ikke sant? - Ja, jeg kan lese.
OK. Hør her.
"1.14. Medisinsk ansvarlig Caraway informerer meg
om at passasjer Quintana Stanley har testet positivt på dommedagsviruset."
Kvinnen med grønn lue.
"1.55. Fire passasjerer til har testet positivt.
Besetningen og jeg gjør det vi kan."
"5.31. Passasjer Stanley har gått bort.
Mine menn har kastet henne på sjøen på min ordre,
men jeg frykter at hun ikke blir den siste."
"11.18 Mer enn halvparten av passasjerene har gått bort.
Flere besetningsmedlemmer også.
Vi har kastet de ulykksalige over bord, og jeg har stengt motoren.
Dette må ta slutt. Vi kan ikke gå inn til land igjen."
Darwin?
Fortsett. Les ferdig.
"2.59. Enden er nær.
Jeg har gjort alt jeg kan.
Darwin, gutten min. Hvis du leser dette,
så håper jeg at skjebnen reddet deg når jeg ikke kunne.
Jeg er stolt av mannen du har blitt."
Er han der?
Kaptein Stafford?
Ja.
Var han vennen din?
Ja. Mer som en far, egentlig.
Han tok meg under sine vinger da jeg virkelig trengte det.
Kaptein Stafford høres ut som en god mann.
Ja. Det var han.
Og vi må respektere ønskene hans. Vi kan ikke starte motoren igjen.
Men han sa at han håpet du klarte å overleve.
"Dette må ta slutt."
Det var hans siste ordre, og den må jeg følge.
Jeg fortalte deg aldri hvorfor jeg prøver å finne mamma.
Hun er forsker og leter etter kuren mot Syken.
Jeg skal liksom hjelpe henne, men det går ikke om jeg ikke kommer meg dit.
Derfor trenger jeg din hjelp for å hjelpe vennene mine, som jeg reiste fra.
Og deg. Sånn at ikke flere som kaptein Stafford må dø.
Jeg er lei for det, Gus. Jeg kan ikke.
Hva om jeg avslutter det kaptein Stafford begynte på?
Hva mener du?
Han ga likene en grav i havet. Ikke sant? For å bli kvitt Syken?
Jeg kan gi resten en grav.
Da får vi Syken vekk fra skipet.
Men du er bare... et barn, Gus.
- Det greier du ikke. - Jeg må prøve.
Hjelper du meg hvis jeg klarer det?
OK.
Det var altså deg.
Hvorfor har du ikke sagt noe før?
Det har liksom aldri passet.
Det var den verste dagen i mitt liv.
Det var en tung dag for meg også.
Da innså jeg at jeg ikke kunne hjelpe folk mer, at jeg ikke kunne kurere dem.
Ikke gjøre dem friskere.
Etter det så jeg bare folk dø.
Jeg mista meg selv den dagen.
Og så mista jeg kona mi.
Selv om det tok meg lang tid å forstå.
Det øyeblikket i heisen...
Jeg var redd for...
...at jeg ikke hadde det som skulle til for å være far, en god far.
Derfor tvilte jeg.
Og på grunn av det, så mista jeg også kona mi. Og sønnen min.
Men...
Gus fikk meg på beina...
...da jeg trodde at det ikke var mulig å reise meg igjen.
Skjønner du ikke?
Ingenting er tilfeldig.
Du og jeg er her
ti år senere, sammen igjen, og mot alle odds...
På grunn av Gus.
Få høre, nå. Tror du fortsatt at alt dette bare er tull?
Eller er det noe mer?
Jeg er lei for det.
Zhang vil gjerne vite om jenta har ombestemt seg.
Da blir det på den vanskelige måten, da.
- Hva gjør du? - Hva ser det ut som? Får deg vekk herfra.
- Jeg forstår ikke. Hvordan... - Jeg ble skadet i slaget om dyrehagen.
- Zhangs hær fant meg og tok meg med seg. - Hvorfor hjelper du meg?
Kunne ikke la dem torturere deg, bare fordi det ikke funka mellom oss.
Hjortegutten. Det var han du lette etter i dyrehagen?
Vi var på vei til Alaska for å finne moren hans.
Jeg er glad for at du fant ham.
Kom igjen.
OK. Det er én bil til på veien, men ingen holder vakt over den.
Pokker! Kom igjen.
Ingenting er som et lite fluktforsøk for å piffe opp ting litt.
- Hva het du igjen, unge mann? - Jordan.
Du begynner virkelig å gjøre deg fortjent til lønna her, Jordan.
- Du lurte meg. - De skal til Alaska.
Jeg sa jo at jeg alltid får det som jeg vil. Alaska, altså?
Populært sted. Finn en satellittelefon til meg.
Hallo? Hallo?
Hvis noen er der og hører meg, er jeg redd den som eier telefonen har gått bort.
Vet du tilfeldigvis om han skulle ha støtt på en doktor Gertrude Miller?
Hvem faen er dette?
Vi drar i morgen tidlig.
- Vi skal til Alaska. - Hva skjer i Alaska?
Alt mulig, viser det seg.
Gus? Er du der?
Jeg er her.
Jeg... jeg fant de første menneskene.
Å.
- Hvem var de? - Alle mulige slags folk.
Bønder, sveisere, pensjonister... Unge folk som meg.
Alle som fortsatt ønsket å leve.
Det vil alle. Alle vil jo leve.
DENNE BOKA TILHØRER JUSTIN
Justin.
Han het Justin.
Det var en gutt og faren hans.
Gus?
Går det bra med deg?
Jeg vet ikke om jeg klarer dette. Jeg trodde at jeg kunne det, men...
Det klarer jeg ikke.
- Du må ikke det. - Men jeg må. Ellers kommer Jepp til å dø.
Syken er overalt, og jeg er redd for at han skal få den og dø også.
Og derfor må jeg finne mora mi.
For hun skal, og jeg vet ikke hvordan, finne en kur mot Syken.
Hun må finne en kur. Det må hun.
Er Jepp vennen din?
Han er Sværingen.
Det er bare det... at jeg har mista så mange.
Pabba, Aimee, Becky og Wendy...
Jeg kan ikke miste Jepp også.
Døden er tyngst for dem som blir igjen, for det er vi som blir etterlatt.
Og alt vi sitter igjen med, er minnene om dem vi var glad i.
Men de kan leve videre. Gjennom oss.
Nå vet jeg hva jeg gjør.
Justin var en flott sønn. En gutt som elsket camping og å være ute.
Og faren hans var veldig glad i ham.
Chris var en flott far, som var veldig glad i sønnen sin.
De reiste på alskens turer sammen.
De kommer alltid til å være sammen.
Og de kommer til å leve videre hvis vi forteller historien om dem.
Historien om alle sammen.
Jeg fant ikke alle navnene deres, eller mye om dere.
Men dere kommer ikke til å bli glemt.
Jeg skal huske dere.
KAPTEIN NOAH STAFFORD
Jeg klarte det. Nå er det gjort.
Gus?
- Darwin? - Hjort? Det hadde jeg aldri gjettet.
Da er det vel min tur til å holde min del av avtalen.
La oss få i gang motoren og få deg nordover. Mora di venter.
OK.
Vi får bare prøve, da.
- Han klarte det, han. - Selvsagt gjorde han det.
- Du hadde rett. - I hva da?
Mange ting.
Det tar meg noen minutter å plotte inn kursen og alt sånt.
Takk. For at du hjelper meg.
Nei, Gus. Takk til deg.
Straks tilbake. Jeg må vise deg noe.
- Jepp! - Gus!
Er alt i orden?
Ja. Nå kan dere komme ut. Syken er helt borte.
Det er en jeg vil at dere skal møte.
Darwin. Jeg vil at du skal treffe vennene mine, Jepp og dr. Singh.
Darwin?
- Darwin? - Gus.
Hei, Gus. Det viser seg at jeg ikke er den eneste overlevende likevel.
Jeg var visst bare den som holdt ut lengst.
Jeg har plottet kursen mot Nord-Alaska.
Du burde være fremme om et par dager.
Beklager at jeg ikke kan fullføre reisen med deg,
men jeg må følge kaptein Staffords ordre og sørge for at Syken aldri når land.
FØRSTESTYRMANN
Det gjør vel deg til kaptein nå.
Takk, Gus.
Jeg håper at du finner mora di og redder vennene dine.
Ha det. Darwin.
Mamma er her. Du...
- Vi er ferdig her. Tilbake til flyet. - Hva med denne her?
Ta henne med.
Men etterlat ham. Han sinker oss bare.
Du...
Jeg er lei for det.
Jeg er så lei for det.
Du kommer til å bli bra. Det kommer til å ordne seg.
Det ordner seg.
Hei! Stille der bak!
Vi får svaret med en gang.
Bear?
Wendy?
Jeg vet at dere sikkert ikke kan høre dette.
Men jeg ville bare si ifra til dere om at vi kom oss til båten.
Jeg håper at det går bra med dere, og at dere kommer dere til de andre.
Så fort vi finner Birdie, kommer vi tilbake til dere. OK?
OK. Ha det.
Gode nyheter, Mr. Jepperd. Du er helt fri for Syken.
Det var noe som endret seg ute på havet den dagen.
For gutten...
Gus.
...og for Sværingen.
Er det noe du vil snakke om?
Det eneste som måtte til, var et streif innom den andre siden.
Hallo? Er det noen der?
Ja. Vi er her.
Navn og posisjon, takk.
Jeg vet ikke hvor vi er, et sted midt ute på havet.
Jeg heter Gus.
- Birdies Gus? - Hva?
Hvordan kjenner du Birdie? Hvem er dette?
Jeg heter Siana, Gus. Jeg er en venn av mora di.
Og hvis du kommer gjennom til oss, betyr det at du bare er et par dager unna.
Neste stopp Alaska.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen