Välkomna ombord. Jag heter Stafford och är kapten.
Jag vet att ni har varit med om mycket.
Vi har alla fått mer än vår beskärda del av förlust och tragedi.
Men det förändras i dag.
För i dag sätter vi kurs mot Kanada.
Vi vet inte vad som väntar där.
Men just nu är vi trygga.
Så le och krama om den som står bredvid
och låt oss hedra minnet av dem vi har mist längs vägen
genom att göra det som de skulle unna oss när vi har klarat oss så här långt.
Fira!
- Ja! - Musik, DC!
Alla vill vi bli ihågkomna på nåt sätt.
Frågan är bara hur.
Hur vill vi bli ihågkomna?
Som dem som behagfullt mötte natten?
Eller som dem som bar världens tyngd på våra axlar?
Hur det än må vara, är en sak säker.
Vi vill lämna den här världen med vetskap om att vi har gjort gott,
att våra liv faktiskt hade betydelse.
- Vi är framme! - I grevens tid.
Hallå!
Och andra handen.
Var är alla?
- Vi kanske inte borde vara här. - Angående den saken...
Vi kommer inte härifrån.
De verkar ha haft fest.
Och sen gick alla bara upp i rök?
- De kanske sover ruset av sig. - Besättningen också?
Vi ligger stilla. Motorn går inte.
Jag ska se mig omkring.
Ni stannar här.
Jag håller ett öga på honom.
Hallå? Är det nån här?
Ni skulle ju stanna där!
- Vad är det? - Vad händer?
- Vi kan inte vara här. - Vad var det du hittade?
Ner här, Gus.
Fortsätt.
Vad är det, Jepp? Vad var det du såg?
Smittan är på båten, inte sant? Blev du utsatt?
Jag vet inte.
- Det är hyfsat viktigt att... - Jag vet inte, sa jag!
Här kan vi inte stanna. Vi har varken mat eller vatten.
- Det spelar ingen roll om vi inte... - Det spelar ingen roll om du är smittad!
Det blev jag inte!
Okej? Jag mår bra.
Hur vet du det?
Jepp?
Jag får inte stopp på blödningen.
Jag är ledsen.
Jag förstod inte att han var hybrid.
Och om han inte hade varit det?
Du gjorde min son illa.
Ge mig en anledning till att skona dig.
Rosie...
Vad gör du här?
Jag har varit utom mig av oro.
Ena stunden pratade vi, nästa når jag dig inte. Var är han?
Var är han, Rosie? Var är hjortpojken?
Vi hittar honom, för nu har vi henne.
En liten tonårstjej?
Hon var med dem. Hon kan berätta vart de är på väg.
Jag tar över. Ta hand om din pojk.
Ta med vår gäst upp till huset, så ska vi ha oss en liten pratstund.
- Vi måste få igång båten. - Ja.
Hur gör vi?
En av oss behöver gå till kommandobryggan och starta motorn.
Det finns bara ett problem.
Smittan finns därute.
Ja, men nåt måste vi göra.
Vilka "vi"? Du har tur som ens är med.
Du borde blivit kvar på stranden, inte systrarna.
- Jag är här för Gus. - Kom inte dragandes med "ödet" igen!
Gus?
Vänta! Nej! Vad håller du på med?
- Jag ska gå till bryggan. - Nej, det får du inte göra.
Bara jag kan göra det. Jag blir ju inte smittad.
Kanske inte, men du påverkas av de lila blommorna.
Jag ska vara försiktig. Jag lovar.
Sweet Tooth...
Lita på mig! Jag tar reda på vad som händer.
Försök att inte ha ihjäl varandra.
Han klarar sig.
Inser du vad han kommer att få se därute?
Vad är värst?
Att Gus ser död...
...eller att han dör?
TILL MIN ÄLSKADE SON FRÅN PAPPA
Hallå?
Är det nån där?
Snälla, svara.
Hallå?
Gudskelov.
Jag trodde att jag var ensam kvar. Vem är du?
Jag heter Gus.
Vem är du?
Darwin. Förste styrman.
Var är du?
I min hytt.
Jag måste ha lyckats ta mig hit.
Jag blev full och däckade i natt, och när jag vaknade i morse...
...var alla döda.
Smittan tog dem.
Ja.
Det är väl därför jag lever.
Och du?
Hur kan du vara vid liv?
Jag är immun.
Du är hybrid.
Ja.
Jag är fripassagerare.
Jag försöker hitta min mamma.
Hon är i en by längst upp i Alaska.
Otroligt.
Det är bara du ombord som är utom fara.
Därför kan jag lösa allt.
Men jag hjälp att hitta bryggan och ta reda på varför motorn inte går.
Kan du beskriva vägen?
Ja, det kan jag faktiskt.
Det var som fan...
Vi kanske kommer levande ur det här.
Vi ska komma levande ur det här.
Ja.
Ja...
Okej, Gus.
Gå upp för närmaste trappa.
Sitt inte bara där, gumman.
Du måste vara utsvulten efter den långa färden.
Jag är inte hungrig.
Och jag äter inte fläsk.
Smaka åtminstone på majsbrödet.
Min kock Arlo har vunnit pris fem år i rad. Du har aldrig ätit nåt så gott.
Det är slöseri med tid.
Jag säger inget.
Stackars liten.
Du var väl i femårsåldern när allt det här började.
Du fick aldrig uppleva hur livet var förut.
På den tiden...
...var livet underbart.
Folk var folk.
Och nu vill du göra folk till "folk" igen?
Helt riktigt.
Jag visste väl att du var smart.
- Om du kände mig skulle du veta... - Jag känner dig, Becky.
Eller ska jag säga Björn?
Före detta ledare för Djurarmén?
Alla hybriders förkämpe. Förutom mitt barnbarns, då.
Du gick verkligen loss på honom.
Hör du honom?
Hur han ylar av smärta?
Det skulle förvåna mig om han överlevde natten.
Det var inte ditt fel.
Du var arg och förvirrad.
Och jag förstår varför.
Ända sen dina föräldrar dog
har du sökt efter det som du alltid velat ha, men aldrig kunnat få.
En familj.
Du vill ha en familj, Becky. Precis som vi alla vill.
Men du förtjänar så mycket bättre än det där sjaviga gänget du har hängt med.
Du förtjänar en riktig familj.
En som älskar och minns dig.
Och det förutsätter barn av ditt eget kött och blod.
Blod är tjockare än vatten, som det heter.
Vad skrattar du åt?
Du har fått det där om bakfoten.
Eftersom du vet så mycket om mig
vet du nog att mina föräldrar var professorer.
Smarta människor.
En dag när jag var liten berättade de att jag skulle få en lillasyster.
Jag är nämligen adopterad.
Och de sa det där, att "blod är tjockare än vatten",
men förklarade att folk missuppfattar det.
Vattnet syftar på fostervattnet.
Släktskap genom födsel.
Men blodet...
Det syftar på band som knyts i strid.
Det betyder att de relationer vi väljer är starkare än dem vi föds in i.
Jag har undrat varför uttrycket fick så starkt fäste i mig redan som barn.
Vad gläfser ni om?
Men nu vet jag.
Det var för att jag skulle kunna blotta din okunskap nu.
Du förstår nog inte vem du har att göra med, stumpan.
Jag får alltid som jag vill.
På ett eller annat sätt ska du hjälpa mig att hitta skitungen.
Frågan är bara om du ska göra det på det lätta eller det svåra sättet.
Tänk på saken.
Men låt det gå undan.
Några ryckningar?
I så fall hade jag sagt det.
Även om din tid är kommen ska du inte oroa dig.
Jag tar hand om honom.
Och vad i helvete ska det betyda?
Som jag redan har sagt, jag dör inte på den här resan.
Och det gör jag?
Tja...
Jag har sett hur du rör dig när du tror att ingen ser.
Du har haft ett brutalt liv.
Också före kollapsen.
Om inte smittan tar dig...
...kommer dina gamla skador tids nog att göra det.
- Vadå? - Nej... Det bara slog mig.
Kapten James Thacker reste till Alaska för nästan hundra år sen
i hopp om att förändra världen, och här är vi nu,
på väg norrut i hans fotspår, till platsen där allt började.
Är det slumpen eller är det ödet?
Ingetdera.
Folk låtsas som om det finns nåt större därute för att hantera tillvaron,
för att ge den mening.
Men efter allt jag har sett vet jag att det där är trams.
Det finns inga sagor.
Och ändå hoppas du på
att en liten pojke med hjorthorn
ska förbli ett oskyldigt barn för alltid.
Jo, Jepperd, det var ödet som förde oss samman.
Och om jag skulle köra in min knytnäve i din skalle,
vad skulle du kalla det?
Inget, för det gör du inte.
Gus skulle inte förlåta det.
Ditt jävla as! Kom hit!
Du minns inte att vi träffades för tio år sen, va?
- Vad fan snackar du om? - I Crescent City!
På Sacred Heart-sjukhuset.
Vi åkte hiss tillsammans.
Världen höll på att rasa.
Och din fru hade precis fött en pojke.
Så säg mig...
Lyckades jag få dig att gå tillbaka till honom?
Jag har hittat bryggan.
Leta efter kaptenens loggbok.
Det är en bok som han för anteckningar i. Där kanske det står vad som hänt.
Gus?
Här är den.
Läs upp de sista anteckningarna.
Visst kan du läsa?
Ja, jag kan läsa.
Då läser jag.
"Kl. 01.14. Skeppsläkaren Caraway meddelar mig
att passageraren Quintana Stanley testats positivt för domedagsstammen."
Kvinnan med grön mössa.
"Kl. 01.55. Ytterligare fyra passagerare har testats positivt.
Besättningen och jag gör vad vi kan."
"Kl. 05.31. Passageraren Stanley har avlidit.
Besättningen har hivat kroppen överbord på min order,
men jag befarar att hon inte blir den sista."
"Kl. 11.18. Fler än hälften av passagerarna har nu avlidit.
Flera i besättningen också.
Vi har hivat de bortgångna överbord och jag har stängt av motorn.
Detta måste ta slut här. Vi får inte gå i land igen."
Darwin?
Fortsätt.
Läs klart.
"Kl. 14.59. Slutet är nära.
Jag har gjort allt jag kan.
Darwin, min gosse, om du läser detta
hoppas jag att ödet räddat dig trots att jag inte kunde.
Jag är stolt över den man du har blivit."
Är han där?
Kapten Stafford?
Ja.
Var han din vän?
Ja.
Mer som en pappa, faktiskt.
Han tog hand om mig när jag verkligen behövde det.
Det låter som att han var snäll.
Ja, det var han.
Och vi måste hedra hans önskan.
Vi får inte starta motorn.
Men han hoppades ju att du skulle klara dig.
"Detta måste ta slut här."
Det var hans sista order och jag måste lyda den.
Jag berättade inte varför jag försöker hitta mamma.
Hon är forskare och söker ett botemedel mot smittan.
Jag ska hjälpa henne, men det kan jag inte om jag inte kommer dit.
Så jag behöver din hjälp
med att hjälpa de vänner jag har lämnat kvar.
Och dig, så att ingen mer som kapten Stafford behöver dö.
Jag beklagar, Gus.
Jag kan inte.
Och om jag avslutar det som kapten Stafford påbörjade?
Vad menar du?
Han begravde de döda i havet för att få bort smittan.
Jag kan begrava resten.
Då finns det ingen smitta kvar ombord.
Du är bara ett barn, Gus.
Det kan du inte göra.
Jag måste försöka.
Hjälper du mig sen?
Okej.
Så det var du.
Varför har du inte sagt nåt?
Det har inte varit läge.
Det var den värsta dagen i mitt liv.
Det var en svår dag för mig med.
Det var då jag insåg att jag inte kunde hjälpa människor längre,
att jag inte kunde bota dem och få dem att må bättre.
Efter det iakttog jag bara när de dog.
Jag förlorade mig själv den dagen.
Jag förlorade min fru.
Det tog mig lång tid att inse det.
Där i hissen...
Jag var rädd...
...för att jag inte hade det som krävdes för att bli en bra pappa.
Så jag tvekade.
Och på grund av det miste även jag min fru.
Och min son.
Men...
...Gus fick mig att resa mig igen...
...när jag inte trodde att det fanns nån väg upp.
Förstår du inte?
Inget är en slump.
Du och jag är här nu,
tillsammans igen tio år senare, mot alla odds...
...på grund av Gus.
Berätta nu för mig.
Tycker du fortfarande att det bara är trams?
Eller är det nåt annat?
Jag är ledsen.
Zhang undrar om flickan har kommit på andra tankar.
Då blir det väl det svåra sättet.
Vad gör du?
Vad ser det ut som? Hjälper dig härifrån.
Jag förstår inte. Hur kom du ens...
Jag sårades i slaget om djurparken.
Men Zhangs armé plockade upp mig.
Varför hjälper du mig?
Jag kunde knappast låta dem tortera dig bara för att det inte blev nåt mellan oss.
Visst är det hjortpojken som du skulle rädda från djurparken?
Vi skulle till Alaska för att hitta hans mamma.
Bra att du hittade honom.
Kom.
Det står en bil uppe på vägen, men ingen är där.
Helvete! Kom!
Inget går upp mot ett litet rymningsförsök.
Vad var det du hette, unge man?
Jordan.
Du gör dig verkligen förtjänt av din plats här.
- Du lurade mig. - De ska till Alaska.
Jag sa ju att jag alltid får som jag vill.
Alaska, alltså?
Populärt ställe.
Hämta en satellittelefon, raring.
Hallå?
Om du hör mig måste jag tyvärr meddela att telefonens ägare är död.
Råkar du veta om han stötte på en viss dr Gertrude Miller?
Vem fan är du?
Vi ger oss av mot Alaska i morgon bitti.
- Vad finns i Alaska? - Allt, tydligen.
Gus?
Är du där?
Jag är här.
Det är bara... Jag har hittat de första människorna.
Åh.
Vilka var de?
Alla möjliga.
Jordbrukare, svetsare, pensionärer...
Ungdomar som jag.
Vilka som helst som ville leva.
Det vill ju alla.
Alla vill leva.
Justin.
Han hette Justin.
Det var en pojke och hans pappa.
Gus?
Är det okej?
Jag vet inte om jag klarar det här.
Jag trodde att det gick, men...
...det går inte.
Du måste inte.
Jo, jag måste! Annars dör Jepp.
Smittan finns överallt och jag är rädd för att han blir smittad och dör, han också.
Därför måste jag hitta mamma.
För jag vet inte hur, men hon kommer att hitta ett botemedel.
Hon måste hitta ett botemedel!
Är Jepp din vän?
Han är Storeman.
Jag...
Jag har mist så många.
Pubba, Aimee, Becky och Wendy...
Jag klarar inte att mista Jepp också.
Döden är svårast för oss som lever vidare,
som bara har minnet av dem vi älskat kvar.
Men de kan också leva vidare.
Genom oss.
Jag vet vad jag ska göra.
Justin var en fantastisk son.
En pojke som älskade friluftsliv.
Och hans pappa älskade honom.
Chris var en underbar pappa som älskade sin son jättemycket.
De gjorde många utflykter tillsammans.
De kommer alltid att vara tillsammans och alltid att leva, om vi berättar om dem.
Alla deras berättelser.
Jag lyckades inte hitta alla era namn eller mycket om er...
...men ni blir inte bortglömda.
Jag ska minnas er.
Jag är klar.
Det är gjort.
Gus?
Darwin?
Hjort, alltså? Det trodde man inte.
Då är det upp till mig att hålla vad jag lovat.
Vi startar motorn så att du kommer norrut.
Din mamma väntar.
Okej...
Nu gäller det.
Han lyckades.
Så klart han gjorde.
Du hade rätt.
Om vadå?
Om mycket.
Det tar ett par minuter att sätta kurs.
Tack.
- För att du hjälper mig. - Det är jag som ska tacka dig, Gus.
Vänta, jag ska visa dig nåt.
- Jepp! - Gus!
Är allt okej?
Ja, ni kan komma ut nu. Smittan är borta.
Det är nån jag vill att ni träffar.
Darwin, det här är mina vänner Jepp och dr Singh.
Darwin?
Gus...
Hej, Gus.
Jag var visst inte den enda överlevande.
Bara den som klarade sig längst.
Jag har satt kurs mot norra Alaska.
Du borde vara där om två dagar.
Jag beklagar att jag inte kan fullfölja resan med dig,
men jag måste lyda kapten Staffords order och se till att smittan inte kommer iland.
Så nu är väl du kapten.
Tack, Gus.
Jag hoppas att du hittar din mamma och räddar dina vänner.
Hej då.
Darwin.
Mamma är här.
Vi är färdiga här. Vi kan flyga hem.
Och den här?
Ta med henne.
Men lämna honom. Han sinkar oss bara.
Förlåt.
Jag är så hemskt ledsen.
Det är ingen fara.
Det kommer att bli bra.
Det kommer att bli bra...
Håll tyst, byrackor!
Vi får svar direkt.
Björn?
Wendy?
Jag vet att ni nog inte hör det här, men...
Jag vill bara berätta att vi kom med båten.
Jag hoppas att ni mår bra och att ni hittar tillbaka till de andra.
När vi har hittat Birdie kommer vi till er igen. Okej?
Hej då.
Goda nyheter, mr Jepperd.
Du har inte smittan.
Något förändrades ute på havet den dagen.
För pojken...
Gus...
...och för Storeman.
Är det nåt som du vill prata om?
Allt som krävdes var ett möte med den andra sidan.
Hallå? Är det nån där?
Ja, vi är här.
Namn och position, tack.
Jag vet inte var vi är. Vi är nånstans ute på havet.
Jag heter Gus.
Birdies Gus?
Va?
Vänta, hur känner du Birdie? Vem talar jag med?
Jag heter Siana.
Jag är vän med din mamma.
Och att vi får kontakt innebär att du bara är ett par dagar bort.
Nästa anhalt: Alaska.
Undertexter: Karl Hårding