Prevozila bova 13 držav in 21.000 kilometrov.
Iz Ushuaie v Argentini bova šla v Čile v puščavo Atakama,
nato pa v La Paz. Prečkala bova jezero Titikaka
in vzdolž Andov nadaljevala pot v Kolumbijo in Panamo,
nato pa še čez Srednjo Ameriko in Mehiko. V Los Angelesu bova čez sto dni.
REŽISER, PRODUCENT
Fantoma bomo dali video kameri,
kamero z mikrofonom bosta imela tudi na čeladi,
da bosta snemala med vožnjo.
Je to cesta? Moj bog!
REŽISER, PRODUCENT
Na tretjem motorju bo snemalec Claudio.
Z Russom bova potovala z električnima poltovornjakoma.
Z nami bodo snemalci Jimmy,
Anthony in Taylor. Pomagali bodo tudi pri logistiki.
Snemali bomo iz vozil.
Z motoristi se bomo dobili na vsaki meji, sicer pa bodo sami.
19.086 KILOMETROV DO LOS ANGELESA
Čez mejo bova šla v Čile, nato pa proti Andom,
še malo bolj v gore.
Ovce, ovce, ovce.
Glej to. Tu je na stotine ovc.
Precej pokakane ritke imajo.
Rad imam ovce.
Vsaj lepe so.
Zdaj se počutim dobro.
Prvih deset dni je bilo precej zahtevnih.
Najprej sva se morala ogromno naučiti o elektriki motociklov.
Še včeraj sva rekla, da ne znava.
Danes pa se nama že zdi super.
Ugotovila sva, da mraz vpliva na motorja.
Akumulatorji so nekoliko podobni ljudem.
Pri približno 37 stopinjah delujejo odlično.
Si predstavljate, da bi z enim polnjenjem naredila od 225 do 240 kilometrov?
To bi bilo neverjetno.
Doslej sva naredila 1600 km
od Ushuaie do Perita Morena.
Naprej bova šla v Čile in ob zahodnih Andih v Chaitén,
nato pa s trajektom v Puerto Montt.
Zdaj ko motorja delata, se lahko sprostiva
in druživa z domačini, kar je bistvo potovanja.
Živjo, sem Ewan.
Kako si?
Benjamin?
Malo zaplešimo.
Dajmo, zapleši. Pokaži, kaj znaš.
Ja. Dobro, dobro. Ja.
Kakšna točka!
Zelo lepo!
Nekoč sem bil bobnar.
-Kaj res? -V rock bendih in podobno.
No, v našem bendu.
Bravo!
-Adijo! -Adijo!
No, prispela sva na Paso Internacional.
Tako dramatičnega mejnega prehoda pa še ne.
MEJNI PREHOD MED ARGENTINO IN ČILOM
V Čilu sva in tu je prelepo!
Moj bog, kakšen razgled!
Tu so gore, pa jezero.
Prav čarobno je.
Čile. Postalo je zanimivo.
Rad imam Čile. Tu imam daljne sorodnike.
Moj praprapraded je šel v Čile pomagat gradit železnice.
Inženir je bil.
Tako imam majhno čilsko vejo
med sicer pretežno škotskimi predniki.
Zdaj je teden neodvisnosti,
ko praznujejo osvoboditev izpod Špancev,
zato so izobesili zastave.
V začetku pomladi praznujejo.
Ta teden bo zato precej živahno.
Leta 1818 so se Čilenci po 300 letih osvobodili španske oblasti.
Vse odtlej tretji teden v septembru
slavijo svojo neodvisnost.
Ravno pravi čas sva tu.
Tu piše...
Ko bi znal špansko. Parkirajva motocikla...
Dobro, poskusiva.
-Zaprto je. -Zaprto je?
Slab začetek.
Zaradi praznika.
Vse je zaprto.
Nekdo sedi notri in jé kosilo.
Ampak vrata so zaklenjena. Zaprto je.
Nekdo prihaja.
-Hola. -Hola.
Pritisnite na zvonec. Jasno.
Pozvonite.
Seveda.
-Ja. -Gracias.
Tu na sredi je solata.
Pa chimichurri.
-Chimichurri? -Si.
Si.
Hvala.
Hvala. Ne, super. Hvala lepa.
-Rad imam malo solate. -Ja.
Veš... Najbrž je ne bova pojedla.
Solate je za tri.
Super. Jagnjetina?
Ne vem, kaj je.
-Meso je. -Res? Meso je.
Ne vem, kaj je. Usta me pečejo
od tega chimichurrija. Ne vem, kaj je.
Naenkrat je zapeklo. Teče mi iz nosu...
Poskušam delati... Da bi si ohladil jezik.
Skušam malo... Moj bog, še je prinesla.
-Še več. -Gracias.
Usta mi gorijo.
CARRETERA AUSTRAL, ČILE
Danes je osupljivo.
Upal sem, da bom videl take stvari.
Tole je najčudovitejša pot
za motocikle, kar sem jih videl.
Razen poti na Škotskem.
Tu je kot v raju!
Danes sem na kosilu pri Yusseffu pretiraval z omako chimichurri.
DNEVNIŠKI ZAPIS
Zdaj plačujem ceno za to.
Ojej.
PUYUHUAPI, ČILE
Lije kot iz škafa.
Poslušajte.
Vse skupaj je smešno.
Jutri zjutraj morava priti na ladjo, da bi nadaljevala.
To pa sploh ne bo...
Moj bog.
Ewan, kako se počutiš?
Počutim se...
Nočem povedati.
Hočem posneti tole.
Tale videz.
Kaj je z mojim videzom?
-Sem lep? -Ja, samo malo...
Je frizura v redu?
-Videti si kot babica. -Babica.
Tako mrzlo je.
Prvič dežuje
in voziva po makadamu, zato bo zanimivo.
Premočen sem.
Naravnost v oči! Grozno.
Oprosti za smeh. To je bilo neprecenljivo!
Čelado sem pustil na vlažnem
in pena v njej je precej mokra.
Zato se mi med vožnjo rosi,
-čeprav ima... -Oprosti.
-Čeprav ima dvojno... -Pardon. Ne. Oprosti.
-Čeprav ima dvojno... -Oprosti, moram mimo.
Dvojna zasteklitev...
Morda boš lahko snemal vse okoli sebe.
-Če se ti bo dalo. -Kaj?
Kaj si rekel?
Trudim se, da se mi ne bi rosil vizir.
Gledal sem Šolo roka z Jackom Blackom.
Takole dela.
Tako je... V resnici ni rokenrol,
ampak je zelo kul.
Bi kdo poskrbel za to sranje?
Najbrž ni dobro, če ležijo na dežju.
-Hvala, Ewan. -Za to imamo ekipo.
Naj pride oddelek za polnjenje.
Bodo prišli mimo maske?
-Ne vem. -Obtičali so.
Dostava hrane, maska, garderoba in nato polnilci.
Kdo ve?
Z ekipo smo se odpravili proti trajektu.
Spet je začelo močno padati.
V dežju je vedno težko voziti. Vidljivost je slaba.
Ne moreš voziti hitro,
kar ni v redu, ko hočeš ujeti trajekt.
Moja zavorna ročica čudno visi. Vijak je odletel.
Lahko bi se v kaj zataknil in padel.
Spel jo bom, da se ne bo zataknila.
Takole.
Zelo redko sem uporabljal zavoro.
Takole.
Pojdiva, zelo rad bi prišel tja.
CHAITÉN, ČILE
Trajekt vozi enkrat na dan.
Če ga zamudiš, ni drugega.
Počakati moraš en dan, mi pa nočemo izgubljati dni.
Tamle je.
Vau.
Lepo, stari, lepo.
To je bila mokra in vetrovna vožnja.
V glavnem sem se spraševal, ali bomo kmalu tam.
Ker je na naslednjem odseku
malo točk za polnjenje,
smo se sklenili peljati s tem trajektom. Čez zaliv Ancud
nas bo v devetih urah peljal v Puerto Montt.
Na dvojni klik je.
V navodilih ni nič pisalo o tem.
-No... -Če sem jih dobro prebral.
Ne. Sploh jih nisi prebral.
Tu je problem. Ne da nisi...
Ne da ni pisalo, nisi jih prebral.
Kot zakonca sva. Zakonca za tri mesece.
Mogoče... V Peruju greva lahko k svetovalcu.
Po malo zakonskega svetovanja.
No, ko kaj izrečeš
na določen način, me to boli.
-Čutiš... -Čutim...
Saj veš...
...da se premalo pogovarjava in da ne izražaš resničnih čustev.
Dobro. Razumem.
Bom upošteval.
Če bom začutil, da hočem nekaj povedati, bom pomislil na to.
Pazil bom, ker nočem, da se tako počutiš.
-Prav. -Ko ti nekaj rečeš,
pa se jaz počutim
premalo cenjen.
Počutim se podcenjen.
-Zato... -Nikoli.
Ne delam tega. Nikoli nisi podcenjen. Nikoli.
Vsako jutro, ko greva na zajtrk,
si z mano. Kot sončni žarek. Res.
Jaz čutim enako.
Tako. Veliko bolje, ne?
-To bo 5000 dolarjev, prosim. -Ja.
Hvala lepa.
PUERTO MONTT, ČILE
-Ja, tukaj je. -Dan neodvisnosti.
-Tu? -Ja.
Slišala sva, da bo zabava
na parkirišču v središču Puerta Montt.
Prav, super.
Postavili so šotore
in vrtijo glasbo.
Ozračje je res sproščeno.
Hola. Kako ste?
-Kaj? -Ewan. Me veseli.
Kako vam je ime?
Ewan.
-Ewan? -Ewan.
-Ewan?
-Ewan. -Ja. Me veseli.
Bilo je veliko dobrega plesa in nažganih ljudi,
ampak dobrodušnih. Niso bili agresivni.
Tole je kot sladkorna pena s 36-odstotnim alkoholom.
Ampak v vodi.
S sladoledom.
Tole je južnoameriška empanada, narejena po vzoru...
Narejena po vzoru škotske pite.
Moj bog.
Adijo, dekleta!
Zabavno je bilo. Užival sem.
V tem času je lepo biti v Čilu.
Danes bova šla nazaj v Argentino in se peljala do Aluminéja.
Tole je nikogaršnja zemlja med Čilom in Argentino.
Ja, ves čas gre navzgor.
Akumulatorja se hitro praznita.
Nimamo signala in akumulator je skoraj prazen.
Tega moškega bi vprašal...
LOKALNA PRODUCENTKA
...ali bi odklopil prikolico
in vlekel naši vozili četrt ure v vsako smer.
-Ja? Ste za? -Prav.
Hvala. Super.
Lahko spelje.
Akumulator v rivianu se med vleko hitro polni.
Dober trik, da bomo lahko potovali naprej.
Možakar je prišel na empanade,
pa smo ga prepričali, da vleče električni avto.
Dave se je dobro domislil polnjenja z vleko.
V vsakem vogalu vozila je motor,
ki poganja vsako kolo.
Ko pa avto vlečete,
se to gibanje spreminja v elektriko, ki gre nazaj v akumulator.
Z vleko ga lahko v eni uri napolnimo približno 80-odstotno.
Malo se nam mudi in smo sredi ničesar.
To mesto je zadnja postaja
pred našim ciljem, ki je 150 kilometrov proč.
Nimamo dovolj elektrike.
Na potovanju še nismo prav ujeli ritma polnjenja,
vendar si izmišljamo hitrejše načine polnjenja,
da gre odprava lahko naprej. Prav zabavno je.
Gracias, señor!
Avtomobila se dobro obnašata,
čeprav sta natovorjena z vso snemalno opremo
in je njuna elektronika še prototip.
Poglej ta sneg. Ogromno ga je. Moj bog!
Le poglej.
Ewan zaradi zarošenosti občasno izgine.
Nekoč sem z očetom vozil v snegu.
Z motorjem sva se peljala po Sierri Nevadi blizu jezera Tahoe.
Ob jezeru je bilo nekaj snega.
A ne toliko kot tu.
Harleyja sta fantastična, dobro se držita.
Ceste so mokre, a ne ledene.
Tu in tam so luknjaste, toda kolesa lepo blažijo udarce.
-Kaj počneva? -Neverjetno je, ne?
Kaj počneva?
Z motorjem se peljeva po snegu.
Ja. Noro, kajne? 1250 metrov visoko sva.
Dobro.
Čudovito je prečkati Ande v snegu,
lepo je to snemati.
Poleg tega je zabavno biti tu.
Po mojem je bilo v Čilu super.
Odlično je bilo. Patagonija ima vse.
Zadel te bom.
Dobro.
Trenutek.
Skozi Ande sva se spustila veliko niže.
Zdaj ni več snega.
Poglej to sonce. Svetlika se skozi drevesa.
Topleje je, to je dobro.
Lepo, da danes ni tako peklensko mrzlo.
Pa sva na mejnem prehodu z Argentino.
To so vrata v Patagonijo, a danes jo zapuščava.
Na koncu sva šla v kamp.
-Ewan McGregor? -Ja. Ewan. Ja.
-Ewan? Strela. -Ja. Ja.
-Noro. -Ja. Charley Boorman.
-Kako ti je ime? -Martin.
-Od kod si? -Iz Poljske. Kolesarim.
Kam si namenjen? Na jug ali na sever?
Na sever. Sita sva mraza.
Prej nisem kolesarila.
-Ja. -Tudi potovala nisem.
TUGBA, PUSTOLOVKA
-Nič. -Ne.
Čisto normalno sem živela.
Poučevala sem, imela sem avto.
Nobenega športa.
Kje sta se spoznala?
V Turčiji.
Sem iz majhnega turškega mesta.
Tam takole gledajo na življenje.
-Ja, ja. -Zelo ozkogledno.
Kolesaril sem okrog sveta.
Nisem hotela, da bi odšel.
Mislila sem na njegove oči.
Njegove lepe oči.
Pustila si šolo.
Kaj so rekli starši?
Pripravila sem prtljago in rekla,
da grem v Carigrad delat kot učiteljica.
Nisem jim povedala.
Ne morem verjeti, da nisi povedala staršem.
-Saj bo. -Nekoč.
-Povej jim, ko se vrneš. -Ja.
Spravila sta me v dobro voljo.
Vsak ima svoje življenje.
Živeti moraš svoje življenje in delati, kar se ti zdi najboljše.
Pogumna je, da je tako ravnala.
S fantom, ki ga ljubi, je odšla
na to izjemno pustolovščino.
Lepa ljubezenska zgodba.
Ko je govorila o tem, kako se je zaljubila v njegove oči,
ji je žarel obraz. Moj bog, lepo je bilo to videti!
Tako zaljubljena je bila. Popolno.
Je hotel, ampak poleti.
Rada bi prenočila. Morda kaj pojedla,
-Ja? -prespala. Ne bo šlo?
-Ne, mislim, da ne. -Prav.
Vdrla sva k prijazni Solano in njeni hčeri.
Lokal še ne obratuje.
Nočejo naju tu, kajne?
-Saj bo v redu... -Lahko nas sprejmejo.
-Pridite z mano. -Prav.
Ni še pripravljeno...
Lahko spiva v spalkah.
-Ja. -Ja.
-Prav. -Vam je prav? Ja?
Super. Gracias.
Fantastično.
Živjo, muca. Kaj počneš na mojem motorju?
Lahko jeva taborniško hrano ali tole.
Charley, gobe ali piščanca?
Lahko oboje.
Tole je pravo življenje.
Tu se zdi zelo odročno, kajne?
Ja.
Zgodaj zjutraj sem se zbudil.
In poglejte tole. Preprosto...
Prelepo.
Problem je, da je do sem 148 km.
Da bi prišla sem, bi morala polniti več ali manj...
Ves dan.
Razdalje med najinimi etapami so malce prevelike.
Tu je majhno mesto, La Lajas. Do njega je...
204 km.
Krasno bi bilo narediti malo več kilometrov.
Rada bi pospešila in povečala dnevno razdaljo.
V naslednjih dneh nameravava peljati skozi severozahodno Argentino,
skozi Las Lajas in naprej do Barrancasa,
kjer bi se z malo sreče utaborila.
Charley je govoril z lastnikom
in namesto slepo na sever bova šla po drugi poti,
ki je ob pogledu na zemljevid sama ne bi izbrala.
Hitrejša je, krajša in na njej so velike serpentine,
vse do vrha hriba. To zna biti zabavno.
Po vseh teh ovinkih sva šla.
Z nama je
Claudio von Planta, pilot letalnika.
Claudio je snemalec na najinih potovanjih.
Vozi bencinski harley-davidson.
Claudio, kakšen problem imaš?
Kaj je to?
Kaj gre sem noter?
Prazno je!
Kaže, da je tale tvoj motocikel precej tvegana zadeva, ne?
Ne vem, ali si dobil opis naše odprave,
ampak gre za električno zadevo.
Midva se lahko peljeva še kilometre daleč.
Kaj tu piše?
79 kilometrov.
Tu pa imamo težave z gorivom.
Če dovoliš, Claudio, bi šla midva naprej.
Elektrike imava na pretek, Claudiu pa bo najbrž zmanjkalo goriva.
Nenavadno.
80 KM JUŽNEJE
Tole je naša prva okvara,
pa ravno sredi ničesar smo.
V parkirni imam. Drugače ne morem prestaviti v vozno.
Daj v nevtralno...
Nikamor ne gre.
Nekaj je zablokiralo zavore Davovega avta
in kolo je ukleščeno.
Kolo se ne premakne, zato ne gre nikamor.
Zavora noče popustiti.
Slišimo jo.
Poskusil bom z izvijačem.
-Prideš zraven? -Ne.
To je Zapala, dragi moji.
Primanjkuje goriva.
Poglejte to vrsto čakajočih na gorivo.
Kakšna ironija, da izgubljamo čas
s čakanjem na gorivo za Claudia, ne na elektriko za naju.
Prav smešno.
Poglejte, pravkar so dobili pošiljko goriva.
Nobena bencinska v mestu nima goriva.
Vrsta čakajočih se vije vse do tam.
Gospa spredaj na gorivo čaka že pet ur.
Dobrodošli v Zapalo!
Ali počakamo na gorivo ali pa ostanemo v tem mestu do jutri,
ko bo panika minila.
V zagati smo, ne vemo, kaj naj storimo.
Ne ukrepajte še.
Kaj hočeš? Skušamo jih razkleniti, da bi se kolo zavrtelo.
Treba je popraviti, a poskusimo elektronsko, preden vse razdremo.
Vemo, da gre za prototip, ne serijsko vozilo.
Najbrž rabi malo časa.
Upamo, da se bodo ob ponovnem zagonu avtomobilskega računalnika
zavore razklenile.
Možaka, ki mi je dal polnilec, sem vprašal,
kaj se dogaja. Pravi, da je tu vedno tako.
Vedno je tako.
Za nas je samoumevno,
da pridemo na postajo in vedno dobimo bencin.
Ni nam treba razmišljati o tem. Drugod po svetu, recimo tu, pa ni tako.
Ko smo govorili z drugimi, smo izvedeli, kako težko je tu.
Ljudje nimajo denarja v žepu in hrane v hladilniku.
Niti bencina na črpalkah.
Pravkar sem videl motociklista, ki je polnil kantico.
Stekel sem tja s Claudiovo kantico
in prosil, da natoči še meni.
Plačal sem za oba, dal sem jim 200 dolarjev.
Zdaj ima kantico goriva.
Si jedel sladoled?
Sem.
Mene ni povabil.
Tudi mene ni vprašal, ali hočeva sladoled.
Natankali smo.
Lahko gremo. Dobro. Vidimo se v Las Lajasu.
Hočem ga ponastaviti.
Dave, kaj če bi preklopil...
Izklopi ga za 45 sekund, morda bo pomagalo.
Dajmo, srček.
Zbudi se.
Zeleno.
V vozni je.
Dobro kaže.
Empanade, prihajamo.
Hvala vsem. Kaže, da lahko nadaljujemo.
Fantje so daleč pred nami,
a smo vsaj spet na poti.
Kakšen dan! Danes sva naredila 220,5 km
in zaloge je še za 16 km. Skupaj torej 236 km.
Motocikla zares bolje delujeta v vročini.
Zanesljivo lahko rečeva, da z enim polnjenjem narediva 210 km.
210 km je precej dobro.
Na jugu v mrazu je bilo drugače.
Zadnje dni se je vse skupaj precej spremenilo.
PRED VOŽNJO IZKLJUČI, 9 % 18 km
Vreme je lepo. Mislim, da bo toplo.
Dan brez toplega perila. Kavbojke, majica, nogavice.
Volneno perilo gre v pokoj. Morda...
Morda do konca potovanja. Kdo ve? Ne vemo.
Bomo videli.
Za zdaj pa
hvala za storitve, volneno perilo.
Hvala za storitve.
Zaradi toplejšega vremena voziva malo hitreje,
zato imava čas za spoznavanje ljudi.
"Sem potomka ljudstva Mapuche."
Mapuche? Mapuche? Mapuche?
-Mapuche. -Mapuche.
LASTNICA RESTAVRACIJE
"Govorim jezik mapuche, sem potomka ljudstva Mapuche."
Zelo lepo. Me veseli.
Z očetom sva imela željo.
Pred tremi leti je oče predlagal, da njegovi vnuki ne bi živeli od pomoči.
"Z možem sva se lotila družinskega projekta.
Prodajava hrano, domač kruh, različne domače dobrote."
Zdi se, da si je v teh krajih težko zagotoviti preživetje.
Ti ljudje so torej spisali veliko zgodbo o uspehu, kajne?
Ja. Prav neverjetno. V tem mestu ni veliko podobnih lokalov.
Iz ljudstva Machu so.
To ljudstvo je tu živelo že 600, 500 let pr. Kr.
V Čilu je veliko njegovih pripadnikov in menda so z njimi grdo ravnali.
Lahko greva obiskat eno skupnost. Blizu živi.
Poiskala bova mestece s pripadniki ljudstva Mapuche.
Indijanci Mapuche na tem območju živijo že skoraj tri stoletja.
V 19. stoletju so Španci prevzeli nadzor
nad trgovino z živino in soljo
in ljudstvo potisnili v revščino, iz katere si še zdaj ni opomoglo.
Prispela sva v mesto ljudstva Mapuche.
Ja, kaže, da je dobro zgrajeno.
Dobra, močna skupnost.
Tisto tam je videti kot mestna hiša.
-Hola. -Hola.
Ime mi je Samuel.
-Samuel. -Samuel.
Samuel, sem Charley. Charley.
-Ewan. -Ewan. Me veseli.
-Greva lahko v šolo? Ja? -Si.
-Buenos días. -Buenos días.
Poglej, kako lepo.
Najbrž so vse to naredili otroci.
Te viseče stvarčice. Lepo je tu.
-Hola. Buenos días. -Hola.
UČITELJICA
-Ewan. -Charley.
Zelo prijetna, vesela šola.
Lepe barve
-na stenah. -Fantastično.
-Lepo. -Ja.
Kako rečete "otroci"?
-Koliko "otrok"? -Niños.
64.
Šola je dvojezična: govorimo špansko in mapuško. Mapudungun.
Recite "buenos días" v jeziku mapuche.
Marr marri, pichiqueche.
Marr marri je "dobro jutro", pichiqueche pa "otroci."
Marr marri...
"Pi-chi-que-que-che."
"Che." To pomeni "Kako ste?"
Res sva v pravi šoli.
Dobra učiteljica ste.
Na šolski uri sva, ja.
Lepo.
Gracias. Hvala lepa.
-Hvala za vodenje. -Srečno pot.
-Na svidenje. -Adijo.
To mi je všeč na potovanjih.
Učenje o kulturah, opazovanje ohranjanja običajev.
Veliki možak se smehlja,
očala mu padejo na tla. Claudio stopi nanje in jih polomi.
-Ne bo nas pozabil. -Nikakor.
Dobričina je, mi pa smo mu polomili očala.
Najbrž jih je imel celo večnost.
Dobro...
Za vas. Radi bi se vam...
-Ne, ne. -Prosim.
Za očala.
Nesreče se pač dogajajo.
Taki ljudje, ki jih srečaš na poti, ti ogrejejo srce.
To je Chos Malal, "rumena skala" v jeziku mapuche.
Po bližnjih hribih.
Pridi. Pridi sem.
-Buenos días. -Buenos días, Atilio.
-Buenos días. Hola. -Hola.
Sem Ewan. To je Charley.
Me veseli.
GLASBENIK
Pevec je. Poleg tega goji chivito.
-Koze? -Ja, koze.
Ali piše pesmi posebej za gavče? Za kavboje?
Sem velik oboževalec inteligence
in ustvarjalnosti podeželanov.
Bi nam kaj zapel? Zdaj. Tukaj.
Z veseljem.
Iz konzerve za breskve,
naravne breskve,
sem si kot dober gonjač
naredil čutaro za čaj maté.
Raztovorim svojega tovornega konja
in si pripravim ležišče.
Vzamem čutarico,
sedem in uživam v čaju.
Prosim Boga in Devico,
naj me spremljata na poti
in naj v torbi vedno najdem
ñaco, šunko, kruh,
malo tobaka
in čaj maté.
Cómo estás?
Malo tobaka
in čaj maté.
Sonce sije.
Malo topleje je.
Upam, da bova v nadaljevanju več v divjini in bova kampirala.
Zelo rad bi spal v šotoru.
Rad bi začel kampirati, si ustvariti tabor.
Prispela sva v kamp.
Ne vem, ali sva si predstavljala takega,
ko sva se peljala sem.
V bistvu je le odlagališče gradbenega materiala,
kjer so postavili napis "kamp."
Na tem potovanju še nisem odprl tega šotora.
Ven. Dobro, to je to.
Pozabil sem, kako rad taborim.
Kako gre, Charley?
Ja, prav dobro gre.
Si ga že postavil?
-Nočem se hvaliti. -Bog.
Charley je besen.
Kaj je to?
-Ewan, težave imam. -Zakaj?
Ne vem, kaj delam.
To nikakor ni šotor za dva.
Majcen je. Razen če ga narobe postavljam.
Ne. Tule imaš klin, poglej.
-Ja. -Potegneš vogal.
Tako. Glej, šotor za dva.
-Za dva? -Ja.
No, ni tako slabo.
Rad sem spal v šotoru. Zabavno.
Dober občutek, ko je vse potrebno na motorju.
Neverjetno, tako sva zmrzovala,
zdaj pa sva v vroči puščavi.
Danes se peljeva 210 km prek puščave v Malargüe.
Zelo odročno je, po poti je samo eno mesto.
Upam, da nama uspe z enim polnjenjem.
Drugače bova obtičala v puščavi,
kjer ponoči zmrzuje.
Fant, tu je težko živeti.
Tako pusto in suho je.
Ta lepa kmetija je videti kot pred več sto leti.
Starodaven način življenja.
Upam, da je most trden.
Ne maram višine.
Ne vem, ali čutita enako, a ko naredim to...
Bi kar skočil.
Kar skočil bi.
Do Malargüa je še daleč in to gostišče je prvo po dolgem času.
Upam, da bova napolnila akumulatorja.
Živjo, sem Luz. To je Enzo.
Luz in Enzo.
Gremo tja?
Je v redu?
-Vstopite. Ja. -Kar naprej.
Vau, kako lepo je tu.
-Neverjetno, ne? -Kamen za česen, glej.
-Samo poglej. -To sta vidva.
Oglje.
Oglje. Lepo.
Glej to klop.
-Doma narejena. -Narejena je...
-Vse je narejeno doma. -Kot pri meni.
-Moje klopi. -Kot tvoje.
-Le da so s čim založene. -Lahko sedeva,
-se spočijeva in pijeva pivo. -Pivo.
Imamo trajnostni energetski sistem.
Odlično.
Sami ste ga oblikovali.
-Neverjetno. -Krasno.
-Nama pokažete? -Jasno.
Lahko vidiva?
-Sončne celice. -Tako je.
Glej, akumulatorji. Neverjetno.
Glej to. To nama je znano.
Osem tisoč vatov.
Zelo pametno. Podobno kot pri Ewanu.
In sploh ni tako zapleteno.
Jaz ga sicer ne bi znal narediti, nekdo, ki se spozna, pa.
Podnevi vse napajamo s sončnimi celicami.
Ponoči imamo veter, podnevi pa sonce.
Najbolje je izkoristiti oboje.
Tole je prihodnost. To je res prihodnost.
Niso imeli omrežne elektrike, kot sva upala.
Če bi motorja priključila na njihov sistem,
se najbrž ne bi polnila.
Sklenila sva poskusiti priti do naslednjega kraja.
Težava je, da so kraji tu raztreseni bolj na redko.
Tale cesta pa precej trese.
Prednje kolo vsake toliko zapelje v globljo luknjo
in srce se ti za hip ustavi.
Hvala bogu, da sva tu. Težka pot.
Za nekaj ur sva napolnila motorja
in se peljala naprej.
Do Malargüa nama je ostalo 48 km in pozno je že.
Nočeva biti ponoči tu. Že zdaj je mrzlo.
V veter voziva, Charley,
zato se baterija hitreje prazni.
Deset minut opazuj, kako se spreminja. Ni več daleč.
Ne bom prišel do tja.
Nekoč se bo zgodilo, da ne bom mogel ne nazaj
ne naprej in bom obtičal.
Poglej.
Elektriko imajo napeljano.
Od tam. Ne vem. Lahko vprašava.
Napolniti morava motorja.
Videla sva kmetijo in prišla sem.
Ja, prav.
Ne kaže časa do napolnjenosti, kar ni dobro znamenje.
-Se je tvoj spremenil? -Kaže 42 ur.
Ja, ne bo šlo.
Tu elektrika ni dovolj močna.
Gracias. Ciao.
Gracias.
No, ja.
Ne bo šlo, zato se bova vrnila v Bardas Blancas.
Sanjal sem, da nama bo uspelo priti do mesta, vroče prhe, interneta...
Ne spomnim se, kako gre.
Danes sem izgubil še ena sončna očala. Morda na tisti kmetiji.
Tisti otrok ima zdaj lepa očala, kar je v redu.
Fantek, ki je gledal skozi okno.
Slabo sem spal zaradi mimo vozečih tovornjakov,
a sem že vstal. Ura je petnajst do sedmih.
Poglejmo, ali sta akumulatorja polna.
99 %.
To je polnitveni ples,
polnitveni obrat,
to sta polnitveni ples in obrat.
Mislim, da je tole greznica za okoliška poslopja.
Šel sem mimo,
ko sem šel preverit napolnjenost akumulatorjev.
To je smrad, ki ga duham. Tu je greznica,
tu pa moj šotor.
Greznica.
Šotor.
Spet sva na poti.
Rad taborim, a morava naprej.
-Je 88 v redu? -Ja, fino.
Šla bova v San Juan, nato pa v mesto z imenom Villa Union.
Potem bova skušala opraviti najdaljšo dnevno etapo, 320 km do Beléna,
kjer bo skoraj konec poti čez Argentino.
Sonce sije. Če bo po sreči, bova povečala število kilometrov.
Tu sva včeraj sklenila obrniti.
Tu sem spoznal, da ne bova prišla do cilja.
In...
Nekje tukaj sem pustil sončna očala.
Pogledal bom, ali ležijo na tleh.
Kaj iščeš?
Očala?
Daj mir... Ne!
Ne!
Super!
Fant, kakšna sreča!
Škoda za fantka, pa vendar.
Odlično.
Dobro. Krasno.
Porkadrek.
Precej strašljivo.
Osupljivo. Nikjer nikogar.
Gotovo so tu snemali film z Jamesom Bondom.
Tu je predor in...
-James Bond. -James Bond.
Pa vse tole, glej.
-G. Bond. Ja. -Tako značilno zanj.
Osupljiv jez.
Spomnil sem se, da je moj oče kot najstnik,
ko je bil star 17 ali 18 let, gradil jez nad Crieffom.
Nad krajem, kjer sem odrasel,
nad Crieffom na Škotskem.
Razmišljam, kakšen podvig je to.
Kako izjemno je ustvariti nekaj takega.
Neverjetno, kaj lahko dosežemo.
Spet na poti.
Danes skušava narediti 320 km do Beléna.
Prepustiva se pustolovščini.
Hecno, vse polno je vzponov in padcev. Moram reči, da se danes počutim dobro.
Prav dobre volje sem.
To je super.
Prava sanjska cesta za motocikel.
Prihajava ven iz te dolinice.
Tu poskusiva polniti.
Videti je kot električna trgovina.
Kako vam je ime?
-Vanessa. -Vanessa.
Me veseli, Vanessa.
-Hola. -Hola.
-Živjo. -Kako ste?
Me veseli.
Zanimivo, sem sva prišla misleč,
da je to trgovina z električno opremo,
da tu v avte nameščajo radie.
Prišla sva misleč, da imajo dobro elektriko.
Izkazalo se je, da je samo garaža poleg njihove hiše.
Ni trgovina, a nama dovolijo polniti.
Dobila sva kosilo.
Res smešno. Sploh naju ne poznajo.
Moj bog, dobesedno vdrla sva, popolna tujca,
zdaj pa črpava njihovo elektriko in jeva njihovo hrano.
Jeva. Oh.
-Otok. -Znan se mu zdim, glej.
Napol se mu zdim znan, napol pa ne.
-Ja? -Ne zaupa svojemu nagonu.
Zaupaj nagonu.
Razvij svoja čustva, uporabi moč.
Pozna me.
To državo si bom zapomnil
po ljudeh.
Neverjetni so. Res neverjetni.
Prijazni, ustrežljivi, odpirajo vrata,
nihče nikoli ne reče "ne". Res imeniten del sveta.
Žalostno bo oditi.
Naredila sva 156,1 km.
Dobro kaže.
Ja, trenutno gre vse po najinih željah.
Bova kmalu na cilju?
Tako je, ko v enem dnevu prevoziva 320 km. Vožnja v temi.
Ulične svetilke. Ulične svetilke! Belén.
Bum.
Lepo, da sva v starem dobrem Belénu.
Ja.
Danes sva torej naredila 346 kilometrov.
Še en izjemen dan.
Ja, odličen dan je bil.
Bravo, Charley.
Ja, vse sva pogruntala.
Uživam v neznanem.
V spoznavanju ljudi in krajev.
Bilo je čudovito.
Charley.
Krasno je bilo potovati po Patagoniji in argentinskem nižavju.
Srečna sva, da sva to videla.
Z motorjem sva prepotovala lepe kraje.
Zdaj pa nov izziv:
Povzpela se bova visoko v Ande
in občutila nevarnosti višine.
Prevod: Gregor Lavrin