Vi ska köra 2 100 mil genom 13 länder.
Från Ushuaia, in och ut ur Argentina och Chile, till Atacamaöknen,
upp mot La Paz innan vi korsar Titicacasjön,
fortsätter längs Anderna till Colombia, till Panama,
genom Centralamerika och Mexiko, och nå Los Angeles 100 dagar senare.
REGISSÖR-PRODUCENT
Killarna kommer att ha videokameror,
och även hjälmkameror och mikrofoner på MC-hjälmarna
så att de kan filma under gång.
Är det här en väg?
REGISSÖR-PRODUCENT
En tredje mc följer dem,
körd av Claudio, kameramannen.
Dessutom åker Russ och jag i två eldrivna pickuper
med kameramännen Jimmy,
Anthony och Taylor, som även hjälper med logistiken.
Vi ska filma killarna från fordonen
och sammanstråla vid gränserna,
men frånsett det får de klara sig själva.
Vilken kväll.
Vi pluggade i hojarna, men det funkade inte.
DAGBOKSKAMERA
Hotellet hade inte nog med kräm för att ladda två hojar.
Så vi ringde killarna och bad om en dieselgenerator.
Strax efter kl 07:00 pluggade vi i min hoj,
och lyckligtvis började den ladda.
Det var trist att behöva ta till en dieselgenerator.
Men vi måste åka omkring kl 11:00,
för det går bara en färja från Eldslandet idag,
och om vi missar den... måste vi vänta till imorgon...
...vilket skulle försena oss ytterligare.
Det här är första gången vi inte kan ladda, va?
Det är första gången det... inte funkar.
Man sitter helt fast.
Det visar hur osäkert det här med eldrift är.
Just nu är det helgalet.
DAGBOKSKAMERA
Okej, Charley, vi kör till båten.
DRYGT 2 055 MIL TILL LOS ANGELES
KL 11:00 3 TIMMAR TILL FÄRJANS AVGÅNG
Jag har laddning till 110 km... kanske 111.
Vi har 104 km dit. Så vi kanske klarar det.
Jag är framme kl 13:30 enligt den här.
Och färjan går kl 14:00.
Ja, så vi kör på, bara.
Hittills har vi kört 37 mil från Ushuaia till Onaisin.
GRÄNSÖVERGÅNG ONAISIN
Idag måste vi köra 10 mil för att nå Porvenir.
Lyckligtvis kom bilarna dit igår,
så teamet väntar på oss i hamnen
för att ta färjan till Punta Arenas.
Vi är i staden Porvenir.
Där finns en liten färja som tar oss till en stor stad,
en av de största städerna i Patagonien.
Det är Punta Arenas.
Vi ska omgruppera med hojarna och fortsätta till Punta Arenas.
Okej, hur långt räcker din laddning, Charley?
Åttiosju km.
Okej.
-Och din? -Åttiotvå.
Okej.
Och hur långt är det kvar till målet?
Åttiosju.
Toppen. I så fall klarar jag det inte.
-Det blir tight. -Det är ett gränsfall.
KL 13:36 24 MINUTER KVAR TILL FÄRJANS AVGÅNG
Kom igen, killar.
Här är Ewan och Charley.
Här är vi.
Alla andra har kört ombord på färjan.
Killen här håller färjan i 20 minuter till.
Och vi måste följa med, för nästa går inte förrän imorgon.
Men hinner de fram innan färjan går?
De måste helt enkelt lägga på ett kol.
Tre km kvar.
TRE KM KVAR
Min varnar för låg laddning nu.
-Låg laddning. -Ja.
Okej. Det borde räcka fram.
Men sista gången... Det borde räcka fram.
De verkar vara tio minuters färd från Porvenir.
Positionen hoppade framåt!
De anländer till Porvenir nu.
Kom igen.
De är i Porvenir.
De är bara fem minuters väg härifrån.
Oj, vad nära vi är.
Vadå "slut"?
De sista fem procenten bara... Borta.
Har du slut på laddning?
Låt mig åka i förväg och hitta på nåt.
KL 13:51 NIO MINUTER TILL FÄRJANS AVGÅNG
-Där kommer en hoj farande. -Det är de.
De är här! De är här, killar!
Men jag ser bara en.
-Ewan har slut på laddning. -Nej! Vad ska vi göra?
-Bogsera? Går det? -Jag behöver ett rep.
Kan vi säga till kaptenen att han är väldigt nära,
men att vi behöver lite hjälp? En bärgning.
Vi ser Ewan där borta. Han är bara en liten prick.
-Han kommer inte närmare än så. -Okej.
Problemet är att det är farligt att bogsera en motorcykel,
för den blir så ostadig.
Det är väldigt lätt att köra omkull, och då skadar man sig lätt.
Jag kan hålla i bildörren.
Jag satt i en taxi i New York en gång,
och en Hells Angel körde upp jämsides,
stack in handen genom sidrutan
och sa: "Ta mig till Hells Angels Club."
Taxichaffisen sa: "Okej."
Veva ner bakre sidrutan så håller jag i mig där.
Kör sakta.
-Sakta. -Håll i där bak istället.
-Nej, det går bra. -Säkert?
Sakta. Det går bra.
-Okej. -Kör.
-Säg hur fort... -Ja, lite fortare.
Ja. Det är bra.
Bra. Det funkar.
Det är svårt, men det går. Det går.
Jämn och fin fart, Dave.
Det är bra. Jämn fart. Okej.
Okej, det går bra.
Jag väntar för att se om de kommer runt...
Jösses. Färjan börjar röra sig.
Kom igen!
Kör, kör.
När vi har rätat upp oss, släpper jag taget.
Okej, Dave, var beredd.
Nu släpper jag.
Kom igen!
Otroligt!
Ewan är ombord!
Nu är jag ombord.
Jag kunde krama dig.
David, tack, min hjälte, min räddare. Allt väl?
Jadå. Jag kommer att minnas det här.
-Hann vi fram till kl 14:00? -Tja, nej, för...
-Jo, klockan är två. -Tre minuter över två! Inte illa.
Bra gjort, Ewan. Det var fantastiskt. Oj. Det var...
Vi är i ett främmande land nu, va?
Punta Arenas, här kommer vi.
DAGBOKSKAMERA
Min bästa utsikt nånsin från ett hotellrum, bara hav och himmel.
Vi lämnar Punta Arenas nu, och de närmaste två dagarna
åker vi genom Torres del Paines nationalpark,
som är den mest avsides belägna delen på hela resan.
Och förresten,
det är mitt i vintern här i Patagonien.
Jag kommer att bylta på mig allt jag kan...
DAGBOKSKAMERA
...för det är så kallt ute.
Då kör vi. Undertröja.
Långkalsonger, T-shirt, sockor.
Termobyxor, jeans, stickad tröja,
termojacka, läderjacka.
DAGBOKSKAMERA
Det är resans början för oss.
Vi är inte experter på eldrivna fordon.
Vi kan inte allt om hur man får det att funka bäst,
men vi ska lära oss.
Handskar, regnbyxor, regnjacka.
Herregud. Vilken vacker utsikt.
Men en sak som det inte verkar vara...
...är varmt.
Vi lämnar elnätet, vilket är häftigt.
Vi kan bli fast långt ute i vildmarken.
Så följ Long Way Up, två vilsna killar i Sydamerika.
Titta, lamadjur.
Det står vägarbete cirka 15 km längre fram.
Antar jag, med mina mästerliga kunskaper i spanska.
Gissar, kan man också säga.
Herregud, vilken väg! Herregud!
Där är de tre fingrarna. Dit ska vi.
Vi ska möta Rodrigo, som är bergsguide.
Det har skapats en hel industri här uppe
på grund av de där tre skorstenstopparna som alla vill bestiga.
Hillary var först på 1950-talet.
Så det finns historia här.
Topparna är även kända som Kleopatras nålar,
och parken har utsetts till ett biologiskt världsarv av UNESCO.
Ikväll hoppas vi övernatta på en eko-anpassad plats
strax nedanför tornen.
Tänk att jag ska få tillbaka mina shorts ikväll av min polare i Skottland.
Han är rolig, Eric.
Han ringde och sa att jag hade glömt mina shorts i Skottland.
De har varit över hela världen,
och han kom på idén att lämna dem nånstans i Chile
för oss att hämta upp.
Helgalet, eller hur?
Där är vårt nattläger, kupolerna.
Vi är verkligen långt borta.
Låt oss hoppas att elen funkar här.
Vi ska ju resa primitivt.
Men tack vare Ewans vän
har vi hamnat på ett fantastiskt ställe.
Helt otroligt.
Det måste vara vår kontakt. Hola.
Båda är välkomna.
Paket från mr Eric Strickman.
-Till dig. -Här har vi det.
-Ja. -Okej.
Han var Ewans bästa vän i skolan, de var dödspolare.
Han är en skämtare. Jag har ingen aning om vad det är.
Ett litet nödhjälpspaket.
Här är de.
-Jättekul. -Galet.
-Från Skottland. -Från Skottland.
"Ewan, du är galen som gör det här, men vilket äventyr.
Jag skickar med några batterier
med tanke på bristen på laddstationer mellan här och LA."
-Hur många mil kommer vi på det? -Han borde ha använt fint brevpapper.
Finns det nån möjlighet att ladda våra motorcyklar här?
NATURVÅRDARE
Vi har ju ingen...
-Ingen elektricitet? -Nej.
-Jodå. -Vi är körda.
I den där containern finns eluttag och allting.
Man kan ta ut alla cyklar.
Ja.
Okej, få se om det här funkar.
Ja. Plugga i den, så får vi se.
Bra. Det funkar. Sju timmar och 50 minuter, står det.
Rodrigo, varifrån kommer elen?
Vi producerar el främst från en vattenturbin,
ett vattendrag vid kullen där borta.
Sjuttio procent av vår el kommer därifrån.
-Jag kan visa er hur det funkar... -Gärna.
-...energirummet och allt. -Ja. Hemskt gärna.
Här är det. Det är hjärtat i... hela stället.
Man samlar ihop vattnet uppe i floden
och det rusar genom de här rören
och in i de här små turbinerna.
Som skapar elektricitet.
Man följer den brandgula kabeln. Den går upp genom väggen...
...ner här in i de här stora batterierna.
De är så stora, de når ända ner till golvet.
All el för hela EcoCamp kommer från de här batterierna.
Så våra hojar laddas genom helt hållbar elektricitet,
vattenkraft.
Ingen generator, ingenting.
-Det är första gången nånsin. -Jag hoppas det.
-Hej, Kendra. Ewan, kul att träffas. -Trevligt.
NATURVÅRDARE
Vad är din uppgift här?
Jag är dotter till grundarna och jobbar här som guide.
Ja!
Min frus favoritdel av visningen. Hon är helt besatt av det. Bajs.
-Känner ni lukten? -Ja.
Vad är det här?
-Kiss? -Och bajs.
-Och bajs? -Ja.
-Allt går... -Allt går in här.
Ja, det är ett filtreringssystem med maskar.
Maskarna äter faktiskt upp allt det fasta.
Vattnet kloreras, och sen deklorerar vi det
och släpper ut det i naturen igen.
Titta där.
-Så det här är rent vatten? -Jajamän.
Charley ska visa hur rent vattnet är nu,
genom att dricka lite av det inför tittarna.
-Charley. -Vem är Charley?
Förlåt.
-Vi hade jättetrevligt. -Vilket ställe.
Var är resten av produktionsteamet?
-Nån annanstans. -Vi vet inte.
Verkligen?
Vi har ingen signal, så vi vet inte.
Se på utsikten upp mot bergen.
DAGBOKSKAMERA
Rätt imponerande, va?
Jag ska gå och se till hojarna.
Vi ska köra 27 mil imorgon.
Det vore bra om de laddar för fullt.
Jäklar. Ingen ström alls.
Laddningen visade 66 km. Nu visar den 74.
Så den laddar.
Nej, Ewans har också slutat ladda.
Den visar 38 procent. Så den går sakta uppåt.
Jag blev riktigt rädd.
Jag ser mig nog som en som oroar sig.
Jag har... vant mig vid under de här resorna,
att låta saker hända, för jag kan inte styra utgången.
Man kan egentligen inte kontrollera nånting.
Men ändå vill man försöka.
Jag vet inte.
Det är väldigt svårt...
...att släppa taget.
Vi har just kollat hojarna, och de är döda.
-Inget där. -Inget där.
Koppla på den. Ingenting.
Inget syns på skärmen. Vi drog ur sladden, ingenting.
Ingenting alls.
Vi är långt bort från elnätet. Vår värsta mardröm.
Två stora saker. Det här stora batteriet...
...lagrar elen som får hojen att gå framåt.
Det sitter ett litet batteri där bak
som driver lysena och elutrustningen.
Även bildskärmen här fram, antar jag.
Det kan hända att 12-voltbatteriet är dött
och vi inte vet om det.
Så jag måste snabbkoppla 12-voltbatteriet,
och sen kan vi vrida på hojen.
Om vi kan vrida på hojen och se displayen,
visar det hur mycket som finns i stora batteriet.
När vi snabbkopplar det,
kanske hojen hoppar igång och visar 100 procent laddning.
Charley ska försöka ta bort höljet från sitt 12-voltbatteri nu.
Alla eldrivna hojar och bilar måste ha ett 12-voltbatteri
för att driva vissa saker,
så att om man får haveri, kan man ha varningslyset på.
Med lite tur är det bara det.
Nej, vi provar med att snabbkoppla.
Jag skulle vilja använda den här personens bil.
-Är det en gäst eller... -Ja, en gäst.
Kära nån. Måtte vi inte ha väckt dem.
Så vi snabbkopplar en elmotorcykel.
Det är så gammaldags. Titta.
Se så litet det är, 12-voltbatteriet.
Nån har skrivit "laddat". Det är ironiskt.
Ewan, koppla på det röda först.
Pluskabeln på.
Vänta lite.
-Redo, Ewan? -Ja.
-Redo? -Ja.
Ett, två, tre.
-Okej. -Ja.
Vi har kräm. Jag har kräm nu.
-Är det bra? -Vänta lite.
Jag stängde av den av misstag.
-Lyset är på. -Ja. Så vi har 64...
Vi har 76 km.
Ja! Nu klarar vi oss.
Vi har löst det.
Hurra!
Nu tar vi din, Ewan.
Den visar 63.
-Sextiotre? Va? -Det är okej.
-Jag har 76 km. -Sjuttiosex km.
-Jag trodde du menade procent. -Nej, km.
-Ja! -Ni har båda 76.
Toppen.
-De är perfekta. Tack. -Vi har grönt ljus.
Vi kan köra.
Det är tillfredsställande att lösa problem. Det känns bra.
Avbrotten är själva resan trots allt.
Sjuttiosex km borde räcka till gränsen.
Ewan, vi kanske borde berätta för dem...
Jag kan inte ringa. Ingen mottagning.
-Okej. -Vi får ta satellittelefonen.
Det första man bör veta är hur man sätter på den.
-Nix. -Nix.
All utrustning och ingen aning.
De här har skydd som inte...
Här är på-knappen. Ovanpå.
Där är den.
Den var det.
Ha alltid satellittelefonen välladdad.
Minns nån hur man använder den?
Hallå. Kan nån höra mig?
SEXTIO KM SÖDERUT
Hallå, Charley, upprepa. Jag hörde inte.
Var det verkligen Charley?
Ja, den visar hans namn.
Vänta lite.
Hör ni...
Jag vet inte riktigt hur den funkar.
Håller man knappen intryckt?
Ja. Du håller in knappen,
och walkien talar om för dig när du kan börja prata.
Sen håller du in knappen tills du är klar.
Tur att jag lyssnade när de förklarade det för oss.
Okej, vi är klara att åka.
Vi kommer 76 km till,
-så vi tar oss till gränsen. -De är klara.
Perfekt. Vi ses där.
-Ett elfordon är... -Vi kan åka.
Det är ett helt annat slags fordon. Verkligen.
En grej med att göra en långresa är
att man i alla år har tagit för givet
att man bara kan stanna vid en mack och tanka.
Före en sån här resa vet man att det blir en kamp,
men man inser det inte förrän man är där.
Vi har inte hittat rytmen med laddningar än,
men vi har bara kört tio procent av vägen.
Maximal körsträcka för prototypen är cirka 32 mil på en laddning,
men vi lär oss hela tiden.
Bilarna lär sig. Bilarna blir bättre.
Det här är prototypfordon.
Det här är själva kontrollbordet för datorn.
Det här är liksom körkontrollen.
Man aktiverar den så att broms...
...så att bromsmotorerna genererar el tillbaka till driften.
Här ställer man bilens frigångshöjd. Hur hög eller låg man vill ha.
Vi kör genom terräng där de aldrig har rullat förut.
De presterar verkligen bra.
Tar du täten, mästare?
Visst.
-Då kör vi. -Tillbaka till Argentina.
Hej då.
-Hittar inte signalhornet. Där. -Då kör vi.
Om vi kör fortare, kommer vi nog inte ända fram.
Som med en bensindriven bil,
om man ligger i 160 km/h, slukar bilen bränsle.
Laddproblemen igår kväll ställde till det.
Vi har fortfarande långt kvar,
och nu måste vi korsa gränsen till Argentina igen,
och det kan ta lång tid.
GRÄNSÖVERGÅNG
Okej.
Vi hade jättetrevligt där ute.
LOKAL PRODUCENT
Det blir enklare, för det är bara hans papper.
Det är inte ens mitt. Jag vet inte vems det är.
-Charleys. -Jag trodde väl det.
-Är det dags? -Ja, här intill.
-Här intill? -Ja.
Tänker du smuggla in kakor i Argentina, Charley?
Mina kakor... Några har stulit mina kakor.
Va... Hur?
-Va? -Gav du bort dem?
Nej. Jag såg att den var där.
Jag vände ryggen till, och så var den borta.
-Han sa: "Varsågod. Ät." -Jag tog den.
-Ja. -Tog du den?
Jag bara tog den, visste inte att den var din.
Gracias. Tack så mycket.
Argentina igen.
För 200 år sen
var Argentina, Chile och Peru faktiskt spanska kolonier,
sen frigjorde de sig under Latinamerikas självständighetskrig.
Vi har 160 km kvar till vårt hotell i El Calafate.
GRÄNSÖVERGÅNG
Det blir snart mörkt,
och vi kan inte riskera att bli fast här ute.
Inte i den här kylan.
Vi får ringa efter en dieselgenerator
för att ladda hojarna,
så att vi tar oss till staden.
Vad annat kan vi göra?
Det sitter en massa klistermärken på macken. Titta bara.
Man kan inte se ut genom fönstret.
Jag måste plugga in min hoj.
Jag kan inte stå här och prata med dig hela dagen.
Beräknad laddningstid, en timme och 55 minuter.
Om vi kör försiktigt kan vi komma fram.
-Vi kör 16 mil på... -Två och en halv, tre timmar.
...tre timmar.
Det blir kl 21:00. Det är kallt.
När solen går ner blir det iskallt.
Enligt väderlekstjänsten är det nollgradigt då.
Okej.
Och efter kl 22:00 blir det kallare.
Eller så stannar vi här.
Det är ett alternativ.
Här finns ett element.
-Vi klarar det, va? -Ska vi följa efter?
Ja. Om en av oss får slut på el, kan ni komma och...
-...hämta upp oss. -Okej.
Hojarna har bra strålkastare.
Så vad är planen för idag?
Okej, bara nivå ett-laddning. Men...
Vi tar oss till hotellet.
Jag har på mig allt jag äger. Jag är Michelingubben.
Just när jag trodde att det var slut på körning i kyla för min del,
måste jag komma hit och köra på vintern.
Då kör vi.
Charley. Hjälp!
Det går bra.
-Beklagar. -Okej.
-Nu kör vi. -Nu kör vi.
Det är grusväg nästan ända till El Calafate...
158 KM TILL CALAFATE
...och bara asfalt mot slutet.
Det här blir intressant.
Om vi kör för fort får vi slut på laddning,
och om vi kör för sakta
fryser vi häcken av oss när det blir minusgrader.
Vi har bara en halvtimme... en timme kvar till solnedgången.
Det var det här vi sa att vi inte skulle göra,
att köra när vi är osäkra på att komma fram.
Aj. Vägen är alldeles för ojämn här.
Oj. Stackars Charley. Vägen är jobbig för hans ben.
Den är gropigare än jag hoppades.
Det är svårt att se groparna i mörkret. Inget vidare, va?
Tur med fullmånen, eftersom våra visir är tonade.
Vi måste hitta den där vägen.
Det var nära ögat.
Ja, verkligen.
För det är lätt att köra på djur nu.
Hoppas att inga lamadjur kommer ut på vägen, bara.
Titta på molnet till vänster. Charley, ursäkta, titta på det.
Oj.
Jag vet inte vad det är. Fantastiskt, va?
Vi ser små skarpa ljus långt bort.
Det är nog vägen.
Tror du?
-Jag tror det. Jag vet inte. -Jo, det är det!
Det är visst vägen!
Det är vägen.
Underbart jämn och fin.
97 KM TILL CALAFATE
Nu blåser det upp.
Det är verkligen kallt.
Det är nollgradigt,
men med vinden känns det mer som tio minusgrader.
Vad jag fryser om fötterna nu.
Hur fort kan man få köldskador?
Vi har 27 km kvar att köra. Jag har bara lite laddning kvar.
Vi är nästan framme. Vi klarar det.
Jag ser lysen där framme.
Där är det!
El Calafate.
Jag kommer fram nätt och jämnt.
Jag kanske får frihjula sista biten.
Oj, vad skönt det ska bli att få tårna varma igen.
PERITO MORENO-GLACIÄREN ARGENTINA
Gårdagen var så tuff att vi tar ledigt idag
för att återhämta oss.
Tröttande att inte köra mc på hela dagen. Utmattande.
Men skönt med en ledig dag och bara gå omkring.
Turista lite.
Det här är fantastiskt.
Imponerande.
Oj.
-Där är ett litet isberg. Titta. -Ja, visst är det fint?
Visst sägs det att de är dubbelt så stora under vattnet?
Man ser bara toppen på isberget.
Därav uttrycket: "Det är bara toppen på isberget."
-Vilka färger. -Otroligt.
Nittio meter höga, eller nåt ditåt.
Vi står ju här ute och får ingen information.
Vi kan alltid be Attenborough att vara berättarröst.
Ja, till det här.
Nu ska vi se.
Jättebra.
Tack.
"Glaciers Nationalpark
är belägen sydväst om provinsen Santa Cruz, Argentina.
Den täcker en yta av cirka 7 270 kvadratkilometer."
Det är en väldig massa is.
-Det... -Inte konstigt att det är så kallt.
Den största ismassan efter sydpolen.
"Den etablerades för att bevara en stor del
av södra Andernas glaciärskogar."
-Glaciärskogar. -Ja.
Rätt coolt, va?
"Den största parken i Argentinas skyddade parksystem." Där är vi.
Isberg.
-Herregud! -Rädde sig den som kan!
Okej, Leo.
Oj.
Vi är lyckligt lottade som får se det här.
Ja, verkligen.
Få se om vi kan skapa lite värmeisolering.
Jag har en medicinsk filt. En räddningsfilt.
-Vad stor den är. -Ja.
Jättestor.
Så här.
Vi tar bort den delen.
Det ser bra ut.
-Okej. -Inga problem.
Det vore fint just nu
om vi fick några dagar där det mesta funkar.
Det vore verkligen fint.
Vet du där med handskarna? Min pappa...
Det kommer från förr i tiden när man duellerade.
När man utmanade nån på duell,
slog man honom i ansiktet med handsken och slängde den på marken.
Och...
...om man plockar upp den själv,
betyder det att den andre inte har antagit utmaningen,
vilket innebär vanära, antar jag.
För om den andre tar upp handsken och ger den tillbaka,
så har han antagit utmaningen.
Så jag antar...
Om man tappar sin handske
betyder det otur att ta upp den själv, säger min pappa.
Och på de här resorna tappar man en handske många gånger dagligen.
Så för att avvända oturen, sa han,
ska man stå på handsken med båda fötterna eller vidröra den.
Så om ni ser mig göra så här...
...är det inte för att jag är galen, utan på grund av min pappa.
Tack, pappa.
Det där hade du inte behövt berätta.
Idag kör vi upp till Tres Lagos, en liten avlägsen plats.
Den känns nog inte avlägsen om man bor där,
men det är en pytteliten stad typ 15 mil bort.
Där finns ett vandrarhem, och där finns en laddare.
Här är vi. Det vindpinade landskapet, kallare än en häxas hjärta.
Men snart kommer vi fram
till ett café, där vi kan få kaffe och värma upp oss.
-Hej. -Hej, kompis.
Jo, du.
Det kommer en bil.
Bilden är viktigare.
Det var kul idag.
Jag tittar på Charley framför mig
och tänker på alla olika platser
där jag har sett honom på sin hoj,
och det är trevligt att köra i sällskap med honom.
Det är glada dagar. Glada dagar.
Det här området kallas Patagoniens stäpp,
egentligen en torr och ofruktbar öken.
Titta där. Så vackert.
Lite pommes.
-Ja. -För tre.
Det är här vi har ätit vår lunch för
tydligen kom Butch Cassidy och Sundance Kid hit till området
och gömde sig i en månad, hela långa vägen från USA.
Slutligen tog de sig norrut igen
och blev dödade i Bolivia av bolivianska armén.
Det här var Butch Cassidy, och det där var Sundance Kid,
och deras glada band, som var rätt hårda brottslingar.
Nästan framme, 5,5 km kvar till Tres Lagos.
Sjukhus, camping, Wi-Fi, "Hosteria Hostel".
Där är det.
Kom. Jag ska visa dig var vi...
Här ska vi sova.
Det är litet, men vårt eget.
Och Charley ska sova där under.
Ewan kom in och sa: "Jag tar dubbelsängen",
-så sa han. -Inte sant.
Jag sa: "Var vill du att jag ska sova?"
Jag ser fram emot idag. Vi ska köra ganska långt idag.
Cirka 27 mil, kanske vår längsta dag hittills.
Det vore fint att få köra en längre sträcka.
Jag behöver nog solglasögonen.
Vi kommer nog att köra i motsol.
Framåt och uppåt.
Vi lämnar Tres Lagos nu.
Idag behöver vi köra över 160 km för att nå kvällens mål, Las Horquetas.
Så dramatiken fortsätter. Vi har just lämnat Tres Lagos.
Vi kör i motvind.
Vi ska köra 160 km, och vi har laddning kvar för 134 km.
Varför är det så annorlunda idag? Jag fattar inte.
Dilemmat försvåras av
att hojarna är så härliga att köra.
De går jämnt och fint, och det är inte hojarnas fel.
Laddningen är problemet, och det gäller alla motorcyklar.
Man får bara rum med en viss mängd energi i ett batteri av den storleken.
Så är det. Ren fysik.
Nu är vi framme.
Det vore fint om vi kunde få ett rum var i natt.
Ligger du ute i kylan? Inte rättvist, inte snällt.
Där jag kommer ifrån skulle du få komma in
och ligga i värmen vid brasan.
Det låg en liten valp utanför och huttrade.
Jag skulle ta in honom om jag fick.
Vi trodde inte att det var tillåtet, men så sa innehavaren:
"Går det bra om hundarna får komma in? De fryser."
Vi sa: "Skojar du? Vi trodde att ni hade bestämt det."
Sen ville han inte komma in...
Han trodde att han inte fick.
-Kom! -Du klarar det!
Ponken.
Ja.
Bra. Jag är glad att han är inne.
Jag var orolig för honom därute i kylan.
I Skottland bär man en kniv i strumpan när man bär kilt,
och den liknar den här.
Den kniven är ett verktyg.
INNEHAVARE
Nej, hija.
Det är... Det är snarare ett slags köttkniv.
Men handtaget liknar mer en...
Vi kallar dem "sgian-dubh".
Den har en liten flik, så där.
I strumpan.
Ewan, en present till dig.
-Du får kniven. -Nej.
-Ta den som present. -Ja?
-Du får kniven. -Ja.
Jag får myntet i utbyte.
-Okej. -Ta du.
Jag är från Skottland, och där finns en vidskepelse...
-Ja. -Om man ger nån en kniv
måste de ge ett mynt tillbaka, för det förtar oturen.
-Annars skär man sig eller nåt. -Okej.
-Du får den här. -Åt dig.
Gracias, señor. Tack.
När jag bär kilt ska jag bära den i strumpan.
Mycket vänligt, tack. Gracias.
Det behövs mer vedpinnar i brasan.
Är du säker på det här?
Det är så vi gör. Häller på fotogen.
Försiktigt. Redo?
Whosh. Akta håret.
Okej.
Jadå.
Gracias.
Vi ligger långt efter tidsschemat.
Har vi ens kört 160 mil än?
-Nej. -Kanske.
-Inte? -Jag tror inte det.
Vi har kört... det är vår andra vecka,
och vi har 2 400 mil kvar... typ.
Se oss nästa vecka när vi pratar om sträckor och räckvidd på Long Way Up.
Ja. Just det.
Vad ska jag säga, Charley?
Jag vill inte avskräcka folk från elmotorcyklar,
för de är fantastiska.
DAGBOKSKAMERA
Men det går inte att komma så långt på en laddning än så länge.
Vi är helt enkelt fast.
Vi har lovat att vi ska göra det så här.
Det är så kallt, och tanken är att ställa in hojarna i huset,
låta dem värmas upp, och så ladda klart imorgon.
Slänga en filt över dem eller nåt.
Vi ställde in hojarna igår kväll,
och de har blivit lite varmare.
De verkar trivas. Värdena är bättre idag.
Mycket bättre.
Vi lär oss hela tiden.
När hojarna står i värmen
är det lösningen till att köra elektriskt.
Du fattar?
Fem km kvar till första stoppet med elnät,
och sen kan vi sätta oss
och jag kan försöka få igen känseln i tårna och dricka kaffe.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson