Vi skal kjøre 2 000 mil gjennom 13 land.
Fra Ushuaia, inn og ut fra Argentina og Chile, til Atacama-ørkenen,
mot La Paz, før vi krysser Titicaca-innsjøen
og fortsetter langs Andesfjellene til Columbia over til Panama,
gjennom Mellom-Amerika og Mexico og ankommer Los Angeles 100 dager senere.
REGISSØR-PRODUSENT
Vi skal gi disse karene videokameraer,
og de får også kameraer montert med mikrofoner på hjelmene sine
så de kan filme mens de kjører.
Er dette en vei? Åh, herregud!
REGISSØR-PRODUSENT
En tredje sykkel følger dem, og der er Claudio, kameramannen.
I tillegg reiser Russ og jeg i to elektriske pickuper
sammen med kameramennene, Jimmy,
Anthony og Taylor, som også hjelper til med logistikken.
Vi filmer karene fra kjøretøyene
og møter dem ved grensene,
men ellers er motorsyklene på egenhånd.
1 900 MIL TIL LOS ANGELES
Vi krysser over til Chile og så opp i Andesfjellene
og litt lenger opp i fjellene.
Sauer.
Oi, se på dette. Herregud, det må være hundrevis av sauer her.
De har... veldig bæsjete stomper, de her småtassene.
Jeg liker sauer.
De er jo pene.
Føles godt nå, altså.
Det føles som de første ti dagene av turen var vanskelige.
Vi startet med en bratt læringskurve med det elektriske på syklene.
I går tenkte vi: "Vi klarer det ikke."
I dag tenker vi: "Ok, dette er flott!"
Vi innså at kulden påvirker syklene.
Tydeligvis er batterier litt som mennesker.
De funker perfekt rundt 37 grader.
Kan du tenke deg om vi klarte 225 til 240 kilometer på én lading?
Det hadde vært utrolig.
Så langt har vi reist over 1 600 mil
fra Ushuaia hit til Perito Moreno.
Nå skal vi over til Chile og kjøre langs vestlige Andes til Chaitén
før vi tar en ferge til Puerto Montt.
Nå som syklene funker, kan vi slappe mer av
og møte lokalbefolkningen som er det turene handler om.
Hei, jeg heter Ewan.
Hvordan går det?
Benjamin?
Og danse og danse!
Sett i gang, kom igjen, dans. Få se noen steg.
Jepp. Bra. Jepp.
Den var bra!
Veldig bra!
Var trommis i sekkepipeband.
-Var du? -Rockeband og sånt.
Vel, et rockeband.
Ålreit!
-Ha det! -Ha det!
Så var vi her. Paso Internacional.
Den mest dramatiske grensekryssingen jeg har gjort.
Vi er i Chile, og det er helt utrolig.
Landskapet. Herregud!
Du har fjellene, og du har innsjøen.
Det er bare magisk.
Chile. Nå begynner det å bli interessant.
Jeg elsker Chile, jeg har en fjern familieforbindelse her.
Tipp-tipp-tippoldefaren min dro til Chile for å bygge jernbane.
Han var ingeniør.
Så jeg har en liten chilensk prikk
blant mine ellers så fullblods skotske aner.
Det er visst uavhengighetsuken, da de ble uavhengige fra spanjolene,
og det er derfor alle flaggene er ute.
Folk tar ferien sin på starten av våren.
Det burde bli ganske livlig i uken som kommer.
I 1818 felte chilenerne et 300 år gammelt spansk styre.
Siden det har de brukt tredje uken av september
med å feire uavhengigheten.
Vi valgte en god tid å være her.
Det står...
Skulle ønske jeg kunne spansk, men kan vi parkere syklene...
Ok, vi prøver oss.
-Det er ikke åpent. -Det er ikke åpent.
Det var en dårlig start.
Det er fordi det er fridag.
Og alt er stengt.
Det sitter noen der og spiser middag.
Ja. Men døren er lukket.
Det kommer en fyr.
-Hola. -Hola.
Trykk på ringeklokken. Du vet.
Ring med bjellen.
Selvfølgelig.
-Åh. Ja. -Åh! Gracias.
I midten er salaten vår.
Og chimichurri.
-Chimichurri? -Si.
Si.
Takk.
Takk. Nei, flott. Tusen takk.
-Liker at det er litt salat. -Ja.
Vi spiser den nok ikke.
-Salat til tre. -Dette er utrolig. Er det lam?
Jeg vet ikke hva det er.
-Det er kjøtt. -Er det kjøtt? Det er kjøtt.
Jeg vet ikke hva det er. Munnen min brenner
av all chimichurrien. Jeg vet ikke hva det er.
Det bare slo inn. Nesen renner...
Vet du, jeg gjør mye... Prøver å kjøle ned tungen.
Jeg har prøvd å bli litt... Herregud, hun har mer, se.
-Hun gir oss mer. -Gracias.
Oi! Munnen min brenner.
Nydelig i dag.
Det er dette jeg liksom håpet på.
Dette har vært den utroligste
veien for å kjøre motorsykkel jeg har vært på
utenom veiene i Skottland.
Denne veien er et paradis!
Jeg overdrev med chimichurrien til lunsj i dag hos Yusseff.
JOURNALKAMERA
Så nå får jeg svi for det.
Åh, kjære.
Det pøser bare ned.
Hør på det.
Det er latterlig alt sammen.
Må komme oss til denne båten i morgen tidlig for å komme videre.
Og det blir...
Herregud.
Ewan, hva føler du for?
Jeg føler for...
Det vil jeg ikke si nå.
Men jeg vil filme dette.
Denne stilen.
Hva? Hva er galt med stilen min?
-Er det fint? -Det er fint. Litt...
Er håret mitt ok?
-Bestemorstil. -Bestemorstil.
Det er så kaldt.
Det er første gang med regn,
og vi kjører på disse grusveiene, det blir interessant.
Jeg er klissvåt.
Rett i øyet! Det er fryktelig.
Unnskyld at jeg ler. Det var ubetalelig!
Jeg la igjen hjelmen ute i fukten,
og den ble ganske våt i skummet under her.
Så når jeg kjører, pleier det å bli damp
-selv om den er... -Beklager.
-Selv om den er dobbel... -Beklager. Nei. Unnskyld.
-Selv om den er dobbel... -Beklager, må forbi.
...dobbeleloksert.
Kanskje du bryr deg nok til 360 en dag.
-Er du klar for det? -Hva?
Hva sa du?
Jeg prøver bare å ikke lage damp, skjønner?
-Jeg så School of Rock, Jack Black. -Ja.
Han gjør det mye.
Det er så... Det er ikke særlig rock and roll,
men kult når han gjør det.
Kan noen ta seg av all denne scheisse her nede?
Det er nok ikke lurt å la den ligge i regnet.
-Takk, Ewan. -Vi har et team til sånt.
Få ladeavdelingen inn.
Kommer de seg forbi sminken?
-Vet ikke. -De står fast.
Det er catering, sminke, garderobe, og så laderne. Så...
Hvem vet?
Vi drar av gårde med crewet, og vi drar mot fergen.
Det begynner å regne ganske heftig igjen.
Det er alltid tøft å kjøre i regnet. Sikten er dårlig.
Du kan ikke kjøre fort,
noe som ikke hjelper oss å nå fergen.
Bremsespaken min henger der. Se. Bolten bare ristet løs.
Så jeg kunne satt meg fast i den og blitt kastet av.
Jeg tror jeg bare fester den med kabel i tilfelle jeg sitter fast.
Sånn.
Jeg bruker sjelden bremsen, for å være ærlig.
Sånn ja.
Ok, kom igjen, jeg er desperat etter å komme dit.
Disse fergene går én gang om dagen.
Mister du den, så mister du den.
Da må du vente en dag til, og vi har ingen dager å kaste bort.
Der er det.
Oi.
Vakkert, kompis.
Herregud. Det var en våt og forblåst tur.
Den verste følelsen var : "Er vi der snart?"
Med få plasser å lade syklene
på neste veistrekning,
har vi bestemt oss for å ta denne fergen. Den krysser Ancud-golfen,
og det tar oss ni timer å komme oss til Puerto Montt.
Dobbeltklikking.
Ingen av instruksjonene sa man skulle dobbelklikke.
-Vel... -Om jeg leste dem rett.
Nei. Du leste dem ikke i det hele tatt.
Det er problemet. Ikke at du ikke...
Ikke at det ikke sto, men du leste dem ikke.
Det er som et ekteskap. Som et tre måneders ekteskap.
Kanskje... I Peru må vi nok gå til rådgiving et sted.
Få litt ekteskapsrådgiving midt i.
Når du sier...
...visse ting... på en viss måte, blir jeg såret.
-Da føler du... -Da føler jeg...
Du vet...
...at vi ikke snakker nok og at du ikke uttrykker hva du føler.
Ok. Jeg hører deg.
Og jeg skal ha det i bakhodet.
Og om jeg føler at jeg vil si noe, skal jeg huske det.
Og prøve å ikke gjøre det, for jeg vil ikke at du skal føle sånn.
-Ok. -Og når du sier, du vet, hva som helst...
Da føler jeg meg...
...ikke verdsatt.
Og da føler jeg meg ikke verdsatt.
-Så jeg... -Aldri.
Det ville jeg aldri. Du er alltid verdsatt. Alltid.
Hver morgen når vi kommer til frokost,
er du der. Det er en solstråle. Virkelig.
Og jeg føler det samme.
Ok, sånn ja. Det var bedre, hva?
-Det blir 5 000 dollar, takk. -Ja.
Tusen takk.
-Det er her. -Uavhengighetsdagen.
-Her? -Ja.
Vi har hørt om en uavhengighetsfest
på en parkeringsplass nær Puerto Montt sentrum.
Ok, perfekt.
De har satt opp telt
og satt på noe musikk.
Og de slipper seg jammen løs.
Hola. Hvordan går det?
-Hva? -Ewan. Hyggelig.
Hva heter du?
Ewan.
-Ewan? -Ewan.
-Ewan?
-Ewan. -Ja. Hyggelig.
Det var flott dansing og noen utrolig fulle folk,
men på enn vennlig måte. Det var ikke aggressiv fyll.
Dette er som sukkerspinn med 36 prosent alkohol.
Men i vann.
Med is.
Dette er sør-amerikansk empanada, som er basert på...
...basert på skotsk pai.
Herregud.
Ha det, jenter!
Det var gøy. Jeg må si jeg likte det.
Det føles spesielt å være i Chile på denne tiden av året.
I dag krysser vi grensen tilbake til Argentina
og kjører til Aluminé.
Dette er ingenmannsland mellom den chilenske og den argentinske grensen.
Ja, og vi klatrer oppover og oppover.
Og det hjelper ikke på batterilevetiden.
Vi er utenfor allfarvei her, og batteriet på Rivianen er lavt.
Jeg spør denne mannen...
LOKAL PRODUSENT
-Ja? -...om han kan droppe hengeren sin
og taue kjøretøyet vårt 15 minutter ut og 15 minutter tilbake.
-Ok? Er det ok? -Ok.
Takk. Det var kult.
Ja, jeg er klar når han er klar.
Å taue Rivianen lader batteriet kjapt.
Det er et effektivt triks for å få oss tilbake på veien.
Denne fyren kom for empanadaer,
og vi klarte å overtale ham å taue en elektrisk bil.
Davids idé var god, å lade bak traileren.
Du har en motor på hver side av kjøretøyet
som normalt sett driver hvert hjul.
Men når du sleper på bilen,
blir den bevegelsen til elektrisitet som går tilbake til batteriet.
Og med taulading kan vi få 80 prosent fullt batteri på en halvtime.
Vi har litt lite, og vi er midt i ingenmannsland
Denne byen er siste stopp...
...før vi kommer dit vi skal, og det er 150 kilometer unna,
og vi har nok ikke nok til å komme dit.
Vi har ikke kommet helt inn i laderytmen på turen ennå,
men vi er kreative i hvordan vi lader dem raskere
så vi holder ekspedisjonen i gang. Og dette var en artig måte.
Gracias, señor!
Bilene har oppført seg veldig bra
med tanke på at de er lastet med alt filmutstyret vårt,
og at all elektronikken i dem er prototyper.
Oi, se på all den snøen. Det er så mye. Herregud!
Se på alt det.
Ewan forsvinner nå og da med all duggen.
Jeg husker jeg kjørte i snø med faren min.
Vi dro på en motorsykkeltur oppe i Sierra Nevada.
Nær Lake Tahoe.
Da vi kom nær Lake Tahoe, tror jeg det var litt snø.
Men ikke så mye som dette.
Men igjen, Harleyene er fantastiske, de holder seg gående.
Veiene er våte. De er ikke isete.
Det er noen hull her og der, men syklene takler det.
-Hva gjør vi? -Det er utrolig, ikke sant?
Hva gjør vi?
Vi drar på en motorsykkeltur i snøen.
Ja. Det er galskap, ikke sant? Vi er på 1 250 meter.
Ok.
Det har vært utrolig å krysse Andesfjellene i snøen,
og det har vært spesielt å filme.
Men det har også vært gøy å være her.
Vi elsket Chile, må jeg si.
Det har vært utrolig. Patagonia har alt.
Ja, skjønner.
Ok.
Et øyeblikk.
Vi må ha gått flere hundre meter ned i Andesfjellene.
Det er nesten ikke snø nå.
Se på denne solen. Solen titter gjennom trærne.
Det føles varmere, det er bra.
Det er fin at det er mindre iskaldt i dag.
Ok, der ja. Grensekryssing til Argentina.
Det er som en inngang til Patagonia, men vi skal faktisk ut av Patagonia i dag.
Til slutt dro vi til en campingplass.
-Ewan McGregor? -Ja. Ewan. Ja.
-Ewan? Herregud. -Ja.
-Aldri i livet. -Jo. Charlie Boorman.
-Hva heter du? -Martin.
-Hvor er du fra? -Polen. Ja. Jeg er syklist.
Og hvor skal du? Sørover? Nordover?
Nordover. Vi er lei av kulden.
Før ham, syklet jeg ikke.
Verken syklist eller reisende.
EVENTYRER
-Ingenting. -Nei.
Jeg pleide å leve et så normalt liv.
Jeg var lærer. Jeg hadde bil.
Jeg drev heller ikke med sport.
Hvor møttes dere? Dere møttes i...
-Tyrkia. -Tyrkia.
En veldig liten by jeg bor i i Tyrkia,
og de ser sånn på livet.
-Ja. -Veldig trangsynte.
Jeg var på vei for å sykle verden rundt.
Jeg ville ikke at han skulle dra.
Jeg tenkte på øynene hans.
De nydelige øynene.
Du ga opp skolen og alt.
Hva sa foreldrene og familien din?
Jeg pakket ryggsekken og sa:
"Jeg skal jobbe i Istanbul som lærer."
Jeg fortalte dem ikke det.
Oi. Utrolig at du ikke fortalte det til foreldrene dine.
Alt til sin tid.
-Kanskje si det når dere er tilbake. -Ja.
Dette paret oppmuntret meg litt.
Vi har alle våre egne liv.
Og du må leve livet ditt og gjøre det du syns er best.
Og hun var modig nok til det.
Hun brøt opp. Hun er med han hun elsker
og har et utrolig eventyr.
Kjærligheten deres var så flott.
Når hun snakker om... at hun forelsket seg i de blå øynene hans,
lyste ansiktet hennes opp. Herregud. Det var så flott å se.
Hun var så forelsket. Det var perfekt.
Det er et hotell om sommeren.
Vi håpet at vi kunne bli. Kanskje få litt mat...
-Ok? -...og sove, men er det ikke mulig?
-Nei, jeg tror ikke det. -Ok.
Vi buste inn. Der var det en hyggelig dame,
Solano, og dattera.
Stedet er ikke åpent ennå.
Jeg tror ikke de vil ha oss der, hva?
-Nei, det går bra... -Jeg tror vi kan få det til.
-Kom, jeg skal vise deg. -Ok.
De er ikke klare. De er...
Det går bra, vi kan sove i soveposene.
-Ja. -Ja.
-Klart. -Er det ok? Ja?
Flott. Gracias.
Det er fantastisk.
Hei, katt.
Hva i all verden gjør du på min sykkel?
Vi kan spise turmaten vår, eller vi kan ta disse.
Charley, sopp eller kylling?
Samme for meg.
Dette er ekte. Ekte liv.
Det er noe avsides ved det å være her, hva?
Ja.
Våknet nettopp, tidlig om morgenen.
Og se på dette. Det er bare...
...vakkert.
Problemet er at om vi kommer hit, er det 15 mil.
Så for å komme opp hit må vi lade stort sett...
...hele dagen.
Rasteplassene mellom dit vi vil, er for langt fra hverandre.
Det er en liten by her. La Lajas. Og det er...
...tjue mil.
Det hadde vært flott om vi fikk unnagjort noen mil.
Vi vil øke tempoet og øke daglig kjørelengde.
Planen for de neste par dagene er å kjøre gjennom nordvestlige Argentina,
gjennom Las Lajas, og så til Barrancas.
Og, med litt flaks, finne et sted å campe.
Charley snakket med fyren som eier stedet,
og istedenfor å dra rett nordover, skal vi ta en annen rute
som vi ikke hadde tenkt på bare basert på kartet.
Det er raskere, kortere, og det er en stor sikksakk-vei
langt oppe i fjellet som skal bli artig.
Kom opp alle disse kurvene.
Her borte er...
...Claudio von Planta, stjernedronepilot.
Claudio er kameramannen vår som har filmet alle turene.
Han kjører på en bensin-Harley-Davidson.
Claudio, hvordan er situasjonen her?
Hva er det?
-Hva putter du der? -Det er...
Den er tom!
Den viser seg å være problematisk denne motorsykkelen din, hva?
Jeg mener, jeg vet ikke om du fikk info om Long Way Up,
men det var et elektrisk foretak.
Vi har flere mil igjen på våre.
Hva står det her?
Åtte mil.
Vi strever litt på bensinfronten.
Om det er greit, Claudio, vil vi gjerne på veien.
Vi har masse elektrisitet, og Claudio går muligens tom.
Merkelig.
8 MIL SØROVER
Dette er første gangen vi får motorstopp,
og vi er midt i ingenmannsland.
Giret er i park. Jeg kommer ikke i drive ellers.
Jeg tar den i fri, og...
Jeg kommer ingen vei.
Noe er ødelagt med bremsene på Daves bil,
så de er låst permanent.
Hjulet beveger seg ikke, så vi kommer ingen steder.
De går bare ikke av.
Vi hører det.
Få prøve med en skrutrekker.
-Kommer du til? -Åh, nei.
Dette er Zapala, mine damer og herrer.
Det er en slags drivstoffkrise.
Se på denne køen her borte med folk som venter på drivstoff.
Igjen, ironien er at vi blir forsinket
av å vente på bensin til Claudio, ikke elektrisitet til oss,
og det er morsomt.
Se, om du ser her... De har nettopp fått en drivstoffleveranse.
Ingen av bensinstasjonene i byen har drivstoff.
Og det er kø. Du kan se køen,
den går hele veien ned hit.
Denne dama foran her har ventet i fem timer på drivstoff.
Velkommen til Zapala!
Enten venter vi og får tak i drivstoff,
eller blir i byen og venter til i morgen
når panikken har lagt seg.
Det er litt kinkig, og vi vet ikke hva vi skal gjøre.
Vent litt, dere, før dere gjør noe.
Hva vil dere gjøre? Vi tvinger den ut
så vi kan få den til å rotere.
Den må fikses,
men kan vi ikke prøve elektronisk før vi demonterer den?
Vi vet hun er en prototype, ikke i produksjon.
Hun trenger nok bare litt tid.
Håpet er at ved å restarte bilens dataanlegg
vil bremsen løsne.
Jeg spurte en fyr som ga meg laderen...
...hva som skjer. Han sa dette bare var sånn som alltid skjedde.
Det er alltid sånn.
Vi tar det for gitt, ikke sant?
Du kjører inn på en bensinstasjon, så er det alltid bensin.
Du må ikke tenke over det. Men andre steder i verden,
som her, er det ikke sånn.
Vi har hørt om dette i prat med andre,
om hvor vanskelig det har vært her.
Folk har ikke penger i lommene eller mat i kjøleskapet.
Eller bensin på bensinstasjonene.
Jeg så en fyr på moped som fylte en liten kanne.
Jeg løp over med Claudios kanne
og fikk dem til å dele med meg.
Jeg bare la det til hans og ga dem de 200.
Nå har han en hel kanne.
Tok du deg også en is?
Jeg tok meg en is.
Spurte ikke meg.
Spurte ikke meg heller, om vi ville ha is.
Nå har vi full tank.
Vi er klare til å kjøre. Ok. Vi ses i Las Lajas.
Ja, jeg vil bare restarte skikkelig, ok?
Dave, hva om du skrur av...
Skru de to bryterne av i 45 sekunder og se om det funker.
Kom igjen.
Kom igjen, nå.
Grønt.
Den er i drive.
Det ser bra ut.
Empanadas, her kommer vi.
Takk, dere. Ser ut som vi er på vei.
Guttene er langt foran oss nå,
men vi er i det minste på veien.
For en dag! I dag kjørte vi 22 mil,
og vi har halvannen mil igjen på tanken. Det blir 23,5 mil.
Syklene funker definitivt bedre i varmen.
Og vi kan nok si at vi kan kjøre 21 mil uten å lade.
Ganske bra, 21 mil.
Sånn funket det ikke lenger sør i kulden.
Så det har endret hele situasjonen de siste par dagene.
PLUGG UT FOR Å KJØRE 9 % 1,8 MIL
Været er nydelig. Jeg tror det blir varmt.
Ikke noe termoklær i dag. Jeans, T-skjorte, vanlige sokker.
Ulltermoklærne pensjoneres i, kanskje...
Kanskje hele resten av turen. Hvem vet? Vi vet ikke.
Men vi får se.
Men for øyeblikket,
takk for tjenesten, ulltermo.
Takk for tjenesten.
Det varme været har gjort så vi kan kjøre litt fortere.
Det har gitt oss tid til å stoppe og møte folk.
"Jeg er etterkommer etter mapuche-folket vårt."
Mapuche?
-Mapuche. -Mapuche.
RESTAURANTEIER
"Siden jeg snakker mapuche, er jeg etterkommer etter mapuche-folket."
Det er flott. Hyggelig å møte deg.
Vi delte en drøm med faren min.
For tre år siden fikk vi et tilbud av faren min,
så barnebarna ikke måtte leve av stønader.
"Med mannen min tok de på seg et familieprosjekt
med å selge måltider og hjemmebakt brød, alt som var hjemmelaget."
Men det virker vanskelig å leve av noe her omkring,
så historien om dem er en suksesshistorie, ikke sant?
Ja. Det er utrolig, ja. Det er ikke mange steder
som dette her i byen.
De er machu-stammen.
De kan ha vært her rundt 600, 500 f.Kr.
Etter hva jeg har lest, er det en del i Chile også,
og de ble dårlig behandlet.
Vi kan besøke en av stammene. Det er rett opp i veien.
Vi drar og finner denne lille byen med mapuche-folk.
Mapuche-urfolket har levd i området i nesten tre århundrer.
På 1800-tallet tok spanske inntrengere kontroll
over deres blomstrende storfe- og salthandel,
og samfunnet deres ble fattig og de har aldri kommet seg.
Vi er her i denne byen med mapuche-folk.
Det er... ser ut til å være godt bygget opp, ikke sant?
Godt samfunn. Sterkt.
Det ser ut som et rådhus eller noe der borte.
-Hola. -Hola.
Jeg hater Samuel.
-Samuel. -Samuel.
Samuel, jeg er Charley.
-Ewan -Ewan. Hyggelig.
-Er det mulig å gå til skolen? Ja? -Si.
-Buenos días. -Buenos días.
Se så nydelig det er.
Alt dette. Barna må ha laget alle disse,
de små henge-tingene. Det er nydelig her.
-Hola. Buenos días. -Hola.
LÆRER
-Ewan. Charley. -Charley.
Dette er et så nydelig, muntert sted.
Det er så fint, fargene på veggen,
alt sammen. Flott.
Fantastisk.
Hvordan sier du "barn"?
-Hvor mange "barn"? -Niños.
Sekstifire.
Det er en tospråklig skole. Spansk og mapuche. Mapudungun.
Si "buenos días" på mapuche.
Marr marri, pichiqueche.
Marr marri er "god morgen", pichiqueche,"barn".
Marr marri...
"Pi-chi-que-que-che."
"Che." "Hvordan går det?"
Bra, jeg er på skolen. Vi er på rett sted.
Du er en god lærer.
Vi får en leksjon. Ja.
Så fint.
Gracias. Tusen takk for omvisningen.
Reis trygt.
-Ja. Ses senere... -Ha det.
Jeg elsker dette med turene.
Å lære om kulturer og se hvordan folk holder tradisjoner i live.
Den flotte fyren der smiler ennå
og han mister brillene. Claudio sto på brillene hans og ødela dem.
-Han glemmer ikke at vi kom. -Nei.
Han var grei, og vi ødela brillene.
Han har nok hatt dem for alltid.
Ok, vi...
Til deg. Vi vil at du...
-Nei. -Vær så snill.
For brillene.
Vi forventer ikke uhell. De bare skjer.
Sjelene du møter på en sånn tur, de bare gjør deg varm i hjertet.
Dette er Chos Malal, som på mapuche betyr "gul stein",
etter fjellene omkring.
Kom igjen, sir.
-Buenos días. -Buenos días, Atilio.
-Buenos días. Hola. -Hola.
Jeg er Ewan. Charley.
Hyggelig.
MUSIKER
Han er sanger. Han avler også chivito.
-Geiter? -Ja, geiter.
Og skriver han sanger spesielt for gauchos? For cowboyer?
Jeg er en stor beundrer av intelligensen og kreativiteten
til gårdbrukere.
Kan han synge en sang for oss? Her? Nå?
Gjerne.
Fra en ferskenkrukke
Naturlig fersken
Som en eseldriver
Laget jeg en blanding til min maté-te
Så jeg kan losse pakkhesten min
Og lage meg et hvilested
Og med min blanding
Sitter jeg og nyter min maté-te
Jeg ber til Gud og jomfruen
Om at de følger meg på min vei
Og at jeg i min veske alltid har
Ñaco, skinke og brød
Litt tobakk og
Litt maté-te å drikke
-Cómo estás? -Hei!
Litt tobakk og
Litt maté-te å drikke
Solen skinner.
Temperaturen stiger litt.
Jeg håper bare neste strekning blir litt enklere, så vi kan campe litt.
Jeg er desperat etter å sove i telt.
Jeg er desperat etter å campe. Jeg vil campe.
Vi har ankommet leirplassen.
Jeg er ikke sikker på om det er en sånn leirplass vi tenkte på
da vi kjørte nedover.
En plass som er brukt til å dumpe byggematerialer,
de har satt opp et skilt hvor det står: "Camping."
Men på denne turen
har jeg ikke åpnet teltet før.
Ut. Ok, det var det.
Jeg har glemt at jeg elsker camping.
Går det bra, Charley?
Ja, det går veldig bra, faktisk, ja.
Er du oppe alt?
-Jeg ville ikke si noe. -Herregud.
Charley koker her borte.
Hva er dette?
-Jeg er i trøbbel. -Hvorfor?
Jeg aner ikke hva jeg gjør.
Aldri om dette er et tomannstelt.
Hør, det er lite. Om ikke jeg gjør feil, da.
Nei. Men du hadde dratt ut disse. Se.
-Ja. -Dra i hjørnet.
Der ja. Se. Det er et tomannstelt.
-Tomanns? -Ja.
Nei, det er ikke så verst.
Jeg likte å sove i teltet i går. Det var gøy.
En god følelse når alt du trenger er på sykkelen.
Det er vanskelig å tro at vi var iskalde.
Og nå er vi i den stekende ørkenen.
I dag kjører vi 21 mil over ørkenen til Malargüe.
Det er helt avsides der ute med bare én by på veien,
så forhåpentlig klarer vi det på én lading.
Ellers står vi fast i ørkenen om natten
når det blir iskaldt.
Det må være tøft å bo her ute.
Så bart og tørt.
Den vakre gården ser ut som noe fra hundre år siden.
Det var en gammeldags livsstil.
Jeg håper broen er trygg.
Jeg liker ikke høyder.
Vet ikke om dere òg er sånn, men når jeg gjør dette...
...vil jeg bare hoppe.
Jeg vil hoppe.
Det er ennå et stykke til Malargüe,
og denne B&B-en er første sted jeg har sett,
får håpe vi kan lade her.
Hei, jeg er Luz. Han er Enzo.
Luz og Enzo.
Skal vi gå bort dit?
Er det ok?
-Kom inn, ja. -Gå inn.
Oi, det er kult. Et nydelig sted.
-Det er utrolig, hva? -Steinen til hvitløk, se.
-Se på den. -Det er dere.
Kull.
Kull. Nydelig.
Se på denne benken. Se.
-Hjemmelaget. -Se, alt lagd...
-Alt hjemmelaget. -Som hos meg.
-Mine benker. -Som dine.
-De er satt sammen av mye forskjellig. -Vi kan bare sitte her og...
-...og hvile. Drikke øl. -Og drikke øl.
Hele byggesystemet vårt er bærekraftig.
Strålende.
Har du laget det? Ja.
-Oi, det er utrolig. -Utrolig.
-Kan vi se mer? -Klart.
Kan vi se?
-Solpanelene... -Nettopp.
Se. Det er bare bilbatterier. Utrolig.
Se på alt det. Det er kjent.
Åtte tusen watt.
Veldig smart. Likner på Ewans.
Og det er ikke komplisert.
Jeg kunne ikke bygget det, men.
Noen som visste hva de gjorde, kunne bygget det.
På dagen forsyner vi alt med solpanelene.
Om natten har du vinden. På dagen har du solen.
Det ideelle er å kombinere begge.
Dette er framtiden. Dette er virkelig framtiden.
De hadde ikke offentlig strøm som vi trodde,
og vi følte at om vi koblet oss på systemet deres,
ville ikke syklene lade.
Vi bestemte oss for å dra videre til neste by.
Problemet er at det er fint lite mellom disse byene.
Det rister godt på denne veien.
Og nå og da går framhjulet i den dype grusen
og gir deg hjertebank.
Gudskjelov at vi er her. Det var en tøff vei.
Vi la inn noen timers lading på syklene,
så bestemte vi oss for å dra.
Vi har fem mil igjen til Malargüe, og det begynner å bli sent.
Vi vil ikke stå fast her om natten. Det er iskaldt alt.
Vi har litt motvind, Charley,
som spiser av batteriet mitt her.
Prøv det i ti minutter og se hvordan det går.
Det er ikke så lang unna.
Jeg når ikke fram, tror jeg.
Men det kommer til et punkt hvor vi ikke når tilbake,
og vi ikke når fram, og da står jeg fast.
Se her.
Se, de har inngående strøm.
Se, derfra. Jeg vet ikke. Vi kan like gjerne spørre.
Vi må lade syklene skikkelig.
Jeg så en liten gård, så vi kom hit.
Ja, ok.
Den viser ikke tiden til full ennå, det er et dårlig tegn.
-Endret den din? -Min sier 42 timer.
Ja, det funker ikke.
Strømmen her... er ikke kraftig nok.
Gracias. Ciao.
Gracias.
Vel...
Vi når det ikke, så vi må snu
tilbake til Bardas Blancas.
Jeg drømte bare at vi kom oss til den byen,
så varme dusjer, Wi-Fi...
Jeg husker ikke hvordan dette var.
Jeg mistet et par solbriller til i dag.
Kanskje jeg la dem igjen på gården.
Men da fikk den lille gutten et par fine solbriller, det er bra.
Gutten som så på oss gjennom vinduet.
Jeg sov ikke bra i går kveld med alle lastebilene som føyk forbi,
men, jeg er oppe. Den er bare kvart på syv.
Og vi går og ser om syklene er ladet.
Nittini prosent.
Det er ladedansen
Det er ladesnurren
Det er ladedansen og ladesnurren
Jeg tror dette er kloakksystemet for alle bygningene her omkring.
Jeg gikk bare bort dit
da jeg kom tilbake for å sjekke ladingen på syklene, og...
Det er dunsten jeg lukter. Og dette er kloakksystemet...
...og dette er teltet mitt.
Kloakk.
Telt.
I farta igjen.
Jeg elsker camping, men på tide å dra.
-Fornøyd med 55? -Ja, 55 er greit.
Vi skal kjøre til San Juan, og så til en by kalt Villa Union,
og så prøve å ta den lengste dagsturen så langt,
trettito mil til byen Belén,
som får oss mot slutten av turen gjennom Argentina.
Solen skinner. Med litt flaks klarer vi flere mil.
Jeg tror det er her vi bestemte oss for å snu i går.
Det var her jeg innså at vi ikke ville nå fram.
Og...
...antakelig her jeg glemte solbrillene.
Jeg skal se om de ligger her.
Hva ser du etter?
Solbrillene dine?
Men i helvete... Nei!
Nei!
Flott!
Åh, det var som pokker!
Synd for lillemann, men likevel.
Det er flott.
Ok. Glimrende.
Fy faen.
Oi, det var skummelt.
Oi!
Utrolig. Det er ingen i nærheten.
De må ha laget en James Bond film her.
Vi har en tunnel og en...
-James Bond. -James Bond.
Og alt dette, se.
-Mr. Bond. Ja. -Det er så James Bond her.
Utrolig demning.
Jeg kom på at faren min jobbet, da han var tenåring,
da han var 17 eller 18, jobbet han på en demning over Crieff.
Over der jeg vokste opp og kommer fra,
byen Crieff i Skottland.
Jeg så på dette og tenkte, for et prosjekt.
Så utrolig å skape noe sånt som dette.
Det er utrolig hva vi kan få til.
Ut på veien igjen.
Prøve å klare 32 mil i dag. Nå fram til Belén.
Vi får se hva som skjer. Det er et eventyr.
Pussig. Det er mye opp og ned.
Jeg føler meg bra i dag, må jeg si.
Humøret mitt er på topp.
Dette er flott.
Som en drømmemotorsykkelvei.
Jeg tror vi snart er ute av dalen.
Vi kan prøve å lade her.
Det ser ut som en elektrisk butikk.
Hva heter du?
-Vanessa. -Vanessa.
Hyggelig, Vanessa.
-Hola. -Hola.
-Hei. -Hvordan går det?
Hyggelig å møte deg.
Det som er fint med denne situasjonen, er at vi dukket opp,
og vi trodde det så ut som en stereobutikk eller noe...
ELEKTRISK LYD BIL
...som et sted her nede hvor de satte stereo i biler,
så vi tenkte de hadde god strøm og kjørte inn.
Det viser seg at det er garasjen deres. Det er huset deres bak.
Ingen kobling til butikken. Men de lar oss plugge inn.
De ga oss lunsj.
Det er helt absurd. Og vi... De kjenner oss ikke.
Herregud. Vi bare dumpet inn, helt fremmede,
og nå bruker vi strømmen deres og spiser maten deres.
Spiser maten deres.
-Øya.Øya. -Han er på sporet.
Han, liksom, halvveis på sporet, og halvveis ikke.
-Ja? -Han stoler ikke på instinktene sine.
Stol på instinktene.
Strekk ut følelsene dine. Bruk kraften.
Han er på sporet.
Det jeg alltid vil huske om dette landet,
alltid vil huske, er menneskene.
Helt utrolige, menneskene. Helt utrolige.
Vennlige, vil alltid hjelpe deg, åpner dører,
aldri noen som sier nei. Det er en utrolig del av verden.
Det blir trist å dra.
Vi har kjørt 16 mil.
Ser bra ut.
Ja, for øyeblikket går alt nøyaktig som vi vil.
Er vi ikke framme snart?
Sånn er det å kjøre 32 mil på én dag. Kjøre i mørket.
Gatelys. Gatelys! Belén.
Herlig.
Hei! Flott å være i gamle Belén by.
Ja.
Vi har kjørt 35 mil eller så i dag.
Vel, nok en strålende dag.
Ja, det var en flott dag.
Godt jobba, Charley.
Ja, vi fant ut av det.
Jeg liker uvissheten ved alt.
Å treffe de folkene vi treffer,
og de stedene vi finner.
Det har vært herlig.
Charley.
Det er utrolig å ha krysset Patagonia og sørlige Argentina.
For et privilegium å ha sett det.
Utrolig sted å være og kjøre gjennom på syklene.
Men nå, en ny utfordring:
Vi skal klatre til ekstreme høyder i Andesfjellene,
og risikoen ved store høyder.
Tekst: Tanja Dromnes