Vi ska åka cirka 2 100 mil genom 13 länder.
Från Ushaia, genom Argentina och Chile till Atacamaöknen
upp mot La Paz innan vi kommer till Titicacasjön
och fortsätter över Anderna till Colombia och vidare mot Panama,
genom Mellanamerika och Mexiko, och är framme i Los Angeles efter 100 dagar.
REGISSÖR-PRODUCENT
Killarna får videokameror,
och kameror med mikrofoner på sina hjälmar
att filma med längs vägen.
Är det här en väg? Jösses!
REGISSÖR-PRODUCENT
En tredje MC följer med,
med Claudio, vår kameraman.
Dessutom åker Russ och jag i våra el-pickuper
med kameramännen, Jimmy,
Anthony och Taylor, som hjälper till med logistiken.
Vi filmar dem från våra fordon,
och strålar samman vid gränserna.
I övrigt får motorcyklarna klara sig själva.
CALCHAQUI-DALEN ARGENTINA
15 000 KM TILL LOS ANGELES
Det är ett sånt otroligt vackert landskap.
Svårt att beskriva. Kaktusar överallt.
Som en armé av kaktusar som står vakt längs en enorm dalgång.
Jag älskar Moder Natur så här.
Att se landskapet förändras längs vägen.
Det berör mig verkligen...
Och det som jag söker i att komma närmare jorden,
känslan av att få uppleva skönheten medan vi åker.
Idag känner jag mig pigg.
Jösses, det är ju inte klokt här i dalen! Tjo-ho!
Vi kör genom Calchaqui-dalen på väg mot gränsen till Chile.
Här får vi vår första dos av extrem höjd.
Det är verkligen speciellt.
Sällan är man i sånt öppet landskap.
Det här var riktigt knallrött i morse,
och sen kommer de mörkgröna kaktusarna framför dem.
Underbart.
Och känslan av att... Har du känt av det, Charley,
att vakna varje morgon på ett nytt ställe?
Ibland får man... jättekonstiga drömmar.
Ibland vet man inte var man är.
Vaknar och tänker: "Var då? Vad nu?"
För det mesta vet jag inte var vi är.
Hejsan, vovven!
Kom och hälsa. Jaa, så fin du är!
Alldeles brandgula ögon. Så ljusa ögon.
Där är Claudio. Han har kameran.
Det är okej.
Kolla på hönsen.
Jisses, det är lite läskigt, va? Brutalt.
Den här resan får mig att...
Börjar allvarligt överväga att bli vegetarian.
Det är så mycket kött som måste ätas.
Du borde äta...
Minska köttintaget till en - två gånger i veckan.
Det vore bra för miljön,
-om alla gjorde det. -Ja.
Färre kor och höns behövde produceras,
med ett minskat tryck på miljön.
Ja, de är vegetariska. Inga animaliska produkter här.
Hör ni, killar!
Jösses! Killarna från Brasilien, hejsan!
-Hej, hej. -Hur mår ni?
-Jättebra. -Jättebra.
Det vore kul att slå följa med er.
ARNO OCH HENRIQUE ÄVENTYRARE
-Eller så följer vi... -Vi åker tillsammans.
Det vore jättekul!
Nu har vi träffat gamla kompisar.
Jättefin far och son som gör den här resan på Highway 40.
Nu kör vi.
Så kul att se deras lilla bubbla. Jag älskar den.
Världens coolaste grej.
Le ordentligt, Beetles.
När jag var liten hade föräldrarna tre stycken på raken.
-Tre stycken på raken? -På sjuttiotalet, ja.
En röd när min bror föddes, sen en vit,
och sen en orange. Jag minns den sista bäst.
Vi tältade varje sommar.
Mamma och pappa körde från Skottland till Frankrike.
Det var lysande.
Därför älskar jag dem,
för de påminner om min barndom.
Kul att ha sällskap med er.
Hejsan, hejsan. Hur mår ni?
-Vet ni vad jag behöver? -Vad behöver du?
Nagellacksborttagare.
Till tånaglarna?
Det blå växer ut.
Det blå växer ut och så får jag gränsmarkeringar.
Jag gillar det inte, men gör det gärna igen.
Nej!
Den här filmen är jag med i.
Nähä!
Kan det vara nån som driver med mig?
Jag är med i filmen.
Jag måste bara kolla mig, en liten stund.
Jag vill höra min spanska, vet du.
Det var jag, som sa: "Kom nu, Jack" på spanska.
"Kom nu, Jack."
-Oj, är det... Är du med här, Ewan? -Ja.
Jag spelar Elmont, riddaren med fantastiskt hår.
Jag minns inte riktigt var jag är just här i filmen.
Jo, här kommer det.
-Jag har inte sett... -Där är du ju!
Så där ja.
Såg du? Kolla!
-Så var det slut. -Det var det. Boven är ute.
Fint! Det ska jag tatuera här.
-Så där. Tack! -Tack!
Det var jättekul.
Och så din spanska.
Spanska är rätt bra. Fast det är underligt...
...hur fort man tappar det, med tiden.
CALCHAQUI-DALEN
SKALKLYFTAN
Det här är Skalklyftan.
Namnet kommer ur dess unikt formade klippor.
Vi stannar till vid en naturlig amfiteater som är känd för sin akustik.
Det kommer bara ett fåtal hit, för de känner inte till den.
Ingen känner till den.
Kolla på det där!
Här är ju hela busslaster med folk.
Det är ju...
...nåt helt annorlunda, va?
Påminner om... nån sorts chokladkaka.
Flera lager med krispig choklad.
Och sen kommer...
Sen kommer tunna skikt med grädde.
Ser du det? Som i olika lager.
Och så har det sjunkit ihop lite.
Sockerkakan har liksom blivit lite mjuk.
Killen slår knockout på dem.
Nån har ägnat åratal till att bygga upp det...
-Han gillar dem på kanten. -Ja, de faller ner bättre.
De faller längre.
-Ursäkta? -Ja?
-Jo, det finns... -Ja, visst.
Jag går dit.
-Tack så mycket. -Kolla så att de blev bra.
-Tack så hemskt mycket. -Kolla så att de duger, jag kan göra fler.
Åh, jättevackert!
-Jag tog några stycken. -Åh, du är...
Du kan det här. Tack. Tack så mycket.
-Fint, jättebra. -Tack så mycket.
Nej då, det var bara kul.
Vi ska upp på Molntåget.
Det kallas så för under speciella förhållanden
går tågresan ovanför molnen.
Man ska ha tur för att det ska hända på ens egen resa.
Nu ser vi hur molnen har lagt sig till ro.
Det för oss på en rundtur genom Andernas högsta delar.
Vi håller tummarna för att
turen går ovan molnen.
-Nu är vi rätt högt upp. -Jag vet. 3 600 meter.
En rätt schysst altitud, va?
Ja, snyggt och högt.
3 600 meter och fortsätter uppåt.
Bergen verkar bli högre, eller hur? Här borta.
Högre och högre.
Absolut högre än nånsin förut,
och nu börjar det påverka Taylor.
Han börjar visa tecken på höjdsjuka.
Nu får vi hantera de riktiga elementen.
Man vet inte hur man reagerar förrän man är mitt uppe i det.
Det är rätt lustigt. En del klarar det jättebra, och en del...
...blir väldigt påverkade av det, så...
Alltså, dagens mål är att bara nå det här tåget.
Jag har bara tänkt få åka tåg ett par timmar
och njuta av det.
Hur långt är det till tåget, sa du?
Det är 32 km kvar, och jag har nästan 34.
Jag är på väg att göra slut på batteriet.
Det hänger på håret, tror jag.
Jag får sakta ner lite. Det är bara uppför, ju.
Rakt mot vinden också.
Finns ingenstans att ta vägen här. Det är...
Bara stora, tomma, öde vidder.
Ingenstans att tanka eller ladda.
Hojarna har ju ett maxavstånd... Det är ju långt och brett, ju.
Varje dag är i sig ett experiment här.
Det är verkligen... Ni fattar inte.
Vindarna, jösses!
Precis vad vi behöver.
Jag fattar inte hur vi ska klara det här.
Jag har kommit så långt att jag inte tror jag fixar det.
Vi lägger oss bakom den där Sprintern.
-Eller hur, Ewan? -Ja, okej, då.
Killarna är precis bakom er
så bromsa inte, vad ni gör.
De ligger mycket nära bakom dig.
Men kolla, hur farligt är det där?
Några decimeter bakom hans kofångare för att minska luftmotståndet.
Vi sa åt dem i bilen att absolut inte bromsa.
Fullständigt vansinne.
-Helt galet! -Sjukt! Vad sysslar vi med?
Ewan ligger bokstavligen en decimeter bakom dig
så se till att ta det oerhört försiktigt.
Vi kör på farthållare och bromsar inte.
Killarna håller sig till Sprintern som vi har här.
Russ tar bort lite av luftmotståndet till vänster också.
Som att köra i stormens öga. Ingen vind alls.
Jag har 22 km sen en stund.
Jag har... ja, 25. Det funkar.
Och hur långt är det kvar?
-Nitton. -Det funkar alltså!
-Snyggt jobbat. -Nu kommer vi fram.
Det är väl inte världens bekvämaste sätt att resa på.
Så länge de inte bromsar klarar vi oss.
Vi gjorde det!
San Antonio de los Cobras är vår sista natt i Argentina,
och det här är en av världens högst belägna städer.
Nu börjar jag känna av höjden.
Okej, det var jättebra.
När vi kom in bakom Sprintern slutade milen att avta.
De gick inte ner, det var luftmotståndet.
Fick en rejäl huvudvärk, av höjden.
Taylor är sjuk.
När man tar sig uppför
sänks antalet röda blodkroppar i blodet.
LOKAL PRODUCENT
Det blir mindre syre åt din hjärna.
Lugn.
Vi körde hit upp...
...och det var så kallt.
Jag liksom...
...kröp ihop och blev liksom varm och...
...kände mig som i mitten...
Koppla av.
Lugna dig. Allt blir bra.
Taylor mår inte bra.
Kan du bara, just nu, bara ge honom en liten kram?
-Och säga att allt blir bra? -Ja.
Jag är hemskt ledsen.
Om jag satsat pengar på vem som skulle drabbas av höjdsjuka
-vore det inte du. -Jag vet.
-Hemskt ledsen. -Så dumt.
-Det är ju hemskt. -Är han okej? För att...
Det bästa för dig om du har höjdsjuka är att köra ner igen.
-Ja. -Kör ner igen.
Okej.
Du blir okej igen. Tänk inte mer på det.
Vi kommer att sakna dig, Taylor.
Lycka till, vi ses om några dagar.
Han var i riktigt dålig form och sur för att han inte kunde fortsätta.
Men höjdsjuka är förlamande.
Man kan inte göra nåt åt det. Bara åka ner igen.
Han väntar på oss i Bolivia.
Riktigt tunn luft. Jag känner mig hög.
Okej.
Jag hänger bara med det.
Åh, vad de kan!
Det är ju skolbarn!
Här är vi vid himmelståget
Men jag har inte nog med...
Kan inte andas här vid himmelståget
Vi är så högt upp med min apelsin
Klarar du av en chokladkula?
-Okej, då kör vi. -Redo?
-Kör på, Charley. -Jag svimmar kanske
för vi är så högt upp.
Åh, nej!
Kan du med andra handen, Charley?
Du svimmar ju. Åh, det gick bra.
-Det var nästan bra. -De kan inte frysa bilden, bara.
-Luften är för tunn. -Ta andra handen, för...
Så här, sitt och koppla av.
Det heter Molntåget för det går så högt...
att molnen ligger under tåget.
-Just det. -Cirka 3 200 meter, tror jag.
-De började bygga det här 1920. -Ja.
Och det tog 30 år att få det klart.
Kolla på den här klyftan. Kolla dit ner!
Jösses, kolla. Det här är ruskigt högt.
Jag får riktig svindel.
Äsch, skärp dig nu.
Det här älskar jag!
Jag har hittat...
DAGBOKSKAMERA
...nagellacksborttagare och bomull.
Jag är beredd att gå vidare.
Jag har inte berättat det för barnen...
Jamyan och Anouk, med nu ska det blå bort.
Det blir en stor dag. Mer än 160 mil.
Vi ska till chilenska gränsen och sen klättrar vi vidare uppåt.
Det är en rejäl klättring på 4 000 meter.
Nu är vi på...
...ja, det blir ytterligare 700 meter.
Vinden tar i lite mer för varje eftermiddag.
-Okej. -Vilket blir ganska mycket.
Sen går det ner till minus 10, eller 15 på den här höjden.
Åh, kolla de här.
De här killarna slåss mot samma element som vi
men med vanliga cyklar.
För det var en så hemsk motvind.
Åh, det är en gruppresa. Det är "MTB Adventure Salta."
Adventure Salta.
Det är otroligt.
Vi ska uppåt och uppåt.
Grovt grus, på en lång sträcka.
Om det finns vind och sånt däruppe
kommer vi att förlora energi.
Och om det händer före chilenska gränsen
kan vi råka illa ut.
Vi får ta det lite lugnt på väg upp.
En försiktig stigning.
Chile, här kommer vi!
-Se hur vi kör. -Uppeti-upp.
-Oj! Det är guppigt! -Okej.
Världens tuffa förare, förenen eder!
Det här kan bli två gubbar som skjuter mc-cyklar uppför Anderna.
Upp för Anderna.
Åh, kolla allt damm där nere.
Märkligt.
-Kolla på utsikten. -Otroligt, va?
Det här är en av de stora vägarna.
-Argentinas högländer. Jösses. -Argentinas högländer.
-Nu stannar vi. -Ja.
Oj, det är verkligen speciellt.
Otroligt. Och vi som bara ska fortsätta uppåt, uppeti-upp.
Oj, tappade nästan hojen.
Ingen tvekan om att detta är nästan Andernas mest
avlägsna hörn.
Och den högsta landsgränsen i världen.
LANDSGRÄNS
Oj, is på vattnet här. Det är fruset.
Det är riktigt, riktigt kallt.
Ewan, vad är det här, då?
Man bara åker här, och det luktar svavel.
Jag tänkte att det kanske var varmt, och det var det.
Säkert en het källa.
-Jösses! Känn! -Är det verkligen varmt?
Inte hett, men varmare än det borde vara.
Jo då. Det är faktiskt varmt.
-Helt otroligt, va? -Ja, det är häftigt.
Rätt ut ur jorden, bara.
Herregud. Det är svårt att andas, va?
Ja, vi är på 4 500 meter. Jag tror vi är där när som helst.
-Vi är strax under det just nu. -Ja.
Ja.
Det där är nog ingen bra idé.
Det är så vackert, som vägen är uthuggen ur klippan.
Kolla, helt otroligt vackert.
Oj, där gick jag nästan ner.
-Just det, ja. -Tappade nästan fronten där.
Det är så coolt det här!
-Jag vet, häftigt, va? -Ja.
Tar vi rätt väg nu?
Det heter så... Namnet på gränskontrollen.
Eller hur?"Paso Internacional de Sico."
-Om inte alla heter så. -Ja.
Men den där...
Det lustiga är att det står Paso de Sico på väg 51.
Och den är det vi vill köra på, 51.
Det sa de. Men den här...
51 lär gå åt det där hållet.
Paso Internacional de Sico. Hitåt eller ditåt?
-Den här. -Åt det här hållet?
-Väg 51. -Paso Internacional de Sico.
Åt det här hållet?
-Nej, nej, nej. -Nej, det här. Okej, tack.
Tror du alla heter Paso Internacional de Sico?
Ja, det tror jag.
Okej, det betyder alltså inte...
...gränsen.
-Hejsan. -Hej.
Mycket bra.
Vet ni åt vilket håll gränsen ligger?
Vet inte. Ta vilken ni vill.
-Okej. Tack. -Okej.
-Min instinkt säger att det är den där. -Då tar vi den.
Okej, då gör vi det.
Inte vet jag Om vi är på rätt väg
Jag tror inte på det här
Jag är inte säker längre.
Nåja.
Det är en otrolig väg att få se ändå.
Vore ännu bättre om vi visste att det var rätt väg.
-Du skulle gilla den mer då. -Jag vet.
Får en känsla av
att här passerar det sällan människor, liksom.
Ser inga tecken på nån gränsövergång här.
Inte en själ i sikte.
Jag tror att det är nån gränsövergång där, men obemannad.
Ja.
Och så hittar vi den och det finns ingen där...
Ja.
Jag ser nåt på vägen.
Kan det vara nån med kamera?
Åh nej, det är en vägskylt
Kanske däruppe till höger där husen står.
-Ser du? Hus eller är det snö? -Ja, ja ja!
-Det kan vara där. -Ja, det är det nog.
Jäklars!
-Jag tror jag ser folk. -Jag tror jag ser folk!
-Hoppas att det är vårt folk. -Ja.
Annars kommer vi dit och möter en massa främlingar.
-Jag ser ett stativ. -Ja.
Jo, det är vi.
Oj. Jag har aldrig blivit gladare åt att se folk.
Hej, folket!
Hejsan.
Här är gränsen.
GRÄNSÖVERGÅNG
Ni har kört hit i evigheter.
Och inget kommer närmare och nu tänker ni
-"Rör nån på vägen?" -Ja, ja, ja.
Håller nån på med det på andra sidan vägen?
Ungefär så.
Och så tänker du: "Nämen, vänta ett tag. Stanna!"
Oj oj.
Vem har en påse jordnötter?
Så här på höjden är det sånt man äter.
Goa herrn, snälla, goa herrn.
Kan jag få några, snälla? Tack så mycket.
Om jag ska ge några råd till resenärer som ser på det här...
...jo, när man ger sig av på en sån här tripp...
...ska man lära sig sitt passnummer.
Besparar en massa... Har jag gjort det? Nej.
Som att lära sig nåns telefonnummer? Ja.
Gör man sånt numera med smarta telefoner? Nej.
Jag gör det jag kan.
Jag heter McGregor...
...från klanen McGregor.
Mitt förnamn är Ewan.
Nationalitet: Amerikan.
Nu går varenda skotte i taket.
"Skottland duger inte åt honom längre?"
Varifrån är du?
-Brasilien. -Brasilien?
9 000 km till så är han hemma.
Oj. Det är mycket, det.
ÄVENTYRARE
-Det är mycket. -Ett år och tre månader.
-Ett år och tre månader? -Ja.
Han tillverkar dem längs vägen och säljer dem.
Överens?
Är det inte gulligt?
Han har gjort den lilla cykeln och nu sitter den längst fram.
Vi lämnar nu Argentina, vilket känns bitterljuvt
men bra för att vi rör oss uppåt.
Ledsamt för att Argentina är så fantastiskt.
Det har varit en underbar plats att få besöka.
Folk har varit så fina och vänliga
och det är lite tråkigt att lämna det.
Om man tänker efter har vi kommit halvvägs längs Sydamerika nu
och det är spännande.
Vi är på väg mot Atacama-öknen
till San Pedro de Atacama,
den sista staden i Chile före gränsövergången mot Bolivia.
Jordprover som man tar här liknar dem man kan ta på Mars.
NASA kom hit för att testa nya instrument inför nya uppdrag,
tänk er, va? Det är rätt häftigt.
-Hur mår du? -Saturnino.
-Ewan. Kul att träffas, Saturnino. -Hejsan.
-Saturnino. -Ett jättefint namn.
Kan du berätta mer om saltgruvan,
för vi vet inget alls om den.
Att få ut salt ur denna plats har alltid varit svårt
eftersom marken är så hård här.
De har fått gräva många meter ner
för att hitta kristalliserade saltbitar.
Kristalliserade och rena.
Det mesta är orena bitar.
De fick kräva ut massor, mycket djupt, för att få fram kristalliserat salt,
så att de fick en bit rent salt till matlagning.
Jaha, berätta om bussen, då?
Den här bussen körde hit arbetare, till gruvan...
...till saltgruvan...
-Just det. -...så att de kunde bo här.
De kördes upp hit och fick sen sova i bussen?
-Ja. -Inte för att den hade fastnat
utan lämnade bara bussen här, för att de skulle...
Ja. Sen fortsatte de att bo där.
Den hade fastnat och blev som en tillflykt.
-Ja. -Men nu stannar den kvar här,
och blir bara mer och mer skrot, va?
Jag skulle gärna göra en lång bussresa.
Otroligt här. Jag kanske hittar en gammal buss.
Det vore kul att hitta en gammal buss. Fattar inte hur den kom hit.
-Tänk er att köra bussen hit. -Jaa...
Det är inget underligt... Inte alls.
Du vet ju vad som hände: De kom hit och sen gick den sönder.
Vi måste lämna ett märke på bussen.
Du måste nog rita dit en liten kuk nånstans...
-Okej. -...för det finns ingen.
Längs hela resan, överallt där vi varit, har vi sett graffiti och man hittar...
Men för det mesta...
Överallt är det kuk och kulor, eller hur?
Men där fanns det ingen för vi hade nog glömt en där.
Oj, kolla, det är överallt. Ser du det?
-Smakar tungt. -Undrar hur många som...
-Har gjort så? -Just det.
Säg inte så.
Kolla, det är bara salt!
Så vackert det är. Kolla upp mot åsen.
Så där ja. Jag vill ju inte ta för mycket.
-Det är mycket. -Hmm, oj.
-Vet du vad det smakar som? -Vadå?
-Salt. -Nähä!
-Jo, det är faktiskt salt. -Jösses.
Här har vi det, lite salt.
Jag ska göra pulver av det och salta ägget i morgon bitti.
Det som jag gillar bäst med den här resan
är de här jättestora vidderna, vet du.
I vardagslivet ser man sällan nåt så här stort.
Du sa nåt igår om att det gör en ödmjuk.
Det är nog sant, det sätter en i förbindelse med...
-Ja. -...en själv och världen, på nåt sätt.
Man inser skönheten och storslagenheten i det.
Det där är lite läskigt.
Din mustasch är... Ja, lite längre nu.
Här är mina favoriter.
En panflöjt nu, bara, så!
-Påminner om nåt från Nepal, va? -Jättefin, ja.
-Tack. -Tack.
Slå inte in den. Jag tar den på.
-Hon gillar den. -Det gör hon, ja.
-Hon gillar den. -Jag ska säga dig en sak, jag...
Det jag gör här är att jag passar in.
-Hejsan. -Hej.
Jag tror hon tycker min mössa är larvig.
Somliga står inte ut med nånting.
Det var Ewans idé att piffa upp Claudios hoj
och så hittade han de här.
Vi klistrar dit dem.
Jag vill ha dem runt hans strålkastare.
Här? Kan vi få dit dem så här?
-Kanske bara... -Sätt fast dem med buntband.
Sätt dem med buntband. Det blir bra.
-Har du nån liten sax? -Ja.
Bra. På nya gafflarna.
Faktiskt snyggt.
-Det ser bra ut. -En liten färgklick.
Det blir så kul att följa efter honom.
Jag flyger genom tullen vid Bolivias gräns med det här.
Det måste funka.
Jösses, nu drar vi. Snart är vi i Bolivia.
Jag har för mycket kläder på mig, för många lager.
Jag trodde det skulle bli kallt.
Det kanske blir det när vi är ute på vägarna igen.
Just nu svettas jag ... av mig.
Där är den, vulkanen ligger framför oss.
Det finns cirka sju vulkaner längs den här åsen.
Vi kör uppåt, runt vulkanen och där ligger Bolivia.
Jättespännande att få komma ända hit. Verkligen.
-Hallå? -Där är du, Charley.
Jag glömde att slå på den.
Jag berättade just för folk därhemma
hur glad jag är att få komma runt vulkanen på väg till Bolivia!
Lite synd att behöva lämna Argentina och Chile.
Jag gillade verkligen de båda ställena.
Fastän de ligger sida vid sida är de mycket olika.
Det har varit otroligt.
Där är gränsen mot Chile.
-Mår du bra? -Hur mår du?
Okej. Du ser ut att vara immun mot höjdsjuka.
LOKAL PRODUCENT
-Hur så? Är vi på högsta punkten nu? -En av dem.
Vi är på 4 700 meter över havet just nu.
-Är detta 4 700 meter? -Ja.
En av de högsta punkterna, ja.
-Mår du bra? -Ja, hur så?
-Jo, för det här är den högsta punkten. -Är det?
-Ja, en av de högsta. -Här är det 4 700 meter.
Åh, är det 4 700 meter? Jag trodde det var 2 200.
Det är San Pedro de Atacama.
Nu mår jag ju skit.
Jösses, ring efter doktorn!
Vänta lite.
-Andas, andas, andas. -Gör mun-mot-mun-metoden.
Nej, inte Dave, jag mår finfint!
Jag mår fint
-Jösses. -Hur är det med...
Jag såg hur Dave kom närmare, ur solen med tungan hängande.
Hur mår du nu då?
Våra papper blir jämt ihopblandade
för vi står så nära varandra.
Jag har gett herrarna Charleys papper.
Nu säger vi adjö till Max, jag vill ta adjö av den här killen.
Åh nej, Max! Det är ett skämt som jag...
Jag kan inte ta adjö, jag avskyr det.
Jag kan inte säga det, låt oss säga au revoir.
Nix, jag kan inte det heller.
Hör ni, killar...
Det är för sorgligt att fara iväg,
för det här har känts som ett år, faktiskt.
Det är svårt att överge sin familj.
Ja, grabben.
Jag är så glad att ha fått träffa er alla.
Snyggt jobbat, gubben. Sköt om dig.
Det var det.
Argentina och Chile i fem veckor. Det har tagit tid.
-Helt fantastiskt, vi ses snart. -Vi ses sen, killar.
-Sköt om dig, Max. -Förlåt, Ewan.
Okej. Nu är vi officiellt ute ur Chile.
Vi är i ett ingenmansland.
Vi är på väg mot passkontrollen i Bolivia.
Nu blir det nog lite tufft i ett par dagar.
Jag gillar deras flagga! Bolivias flagga är cool!
-Snygg flagga. -Ja.
GRÄNSÖVERGÅNG
Kolla, torkat kött. Så som man hänger tvätt.
Väldigt färskt, underligt.
-Dokument? -Ja.
Kopia på ditt pass?
Men han är ju brittisk?
Nej, amerikan.
Vill han ha en kopia på passet?
-Har du ditt brittiska pass? -Ja.
Det kan du använda.
-Varför då? -För med det här behöver du ha visum.
-Jaha, okej. -Han har två pass.
Gör det inget att jag har tagit ut det ur det här?
Nej, det gör inget.
Chilestämpeln är här på passet.
Men han kommer väl in med det här, va?
Nej.
Vi har inte papper på hans visum.
Då kan han inte...
-Jodå, det kan han. -Nej, nej.
Jamen, det här är intressant.
Jag har kommit in med mitt amerikanska pass, som behöver visum.
Var finns den tjänstemannen, kan vi prata med honom?
Stäng av kameran, för det här får ni inte filma.
Kan du stänga av kameran?
De kanske låser in honom. Jag såg nåt fängelse därborta.
Vi har gått över så många gränser,
Long Way Round, Long Way Down och nu Long Way Up.
Varje gång man kommer till en gräns
har man inte en susning om vad som ska hända.
Du kom väl in på ditt amerikanska pass, va?
Jag har använt det hela vägen.
När man stämplar in ett land i passet,
måste man stämpla ut också.
Annars undrar de: "Men hur kom du in?"
Det är det jag har gjort.
Men med ett amerikanskt pass måste man ha visum till Bolivia.
Jag har inget visum för Bolivia.
Jag behöver 160 dollar av Ewan McGregor.
Snälla Ewan.
Det har jag hört förut: "160 dollar, Ewan McGregor!"
Jag fattar inte. Nu vill de att vi ska dra.
-Ja. -Det är löst nu i alla fall.
Vi köpte ett amerikanskt visum och nu är jag lagligen i Bolivia.
SILOLIÖKNEN
Bolivia, nu kommer vi.
Oj! Vilken vacker sjö, med flamingor.
Jösses, så vackert!
Otroligt, vilka färger!
Det röda och sen det gröna.
Och därborta, gult och orange.
Vad är det där?
Är det Omar Sharif som kommer på sin kamel?
Eller är det bara en vägskylt?
Jösses!
Det där bara...Det kom en sandstorm här.
Oj! Gick det bra?
Den har sandblästrat näsan på mig!
Kolla där.
Vi är på väg in i Siloli-öknen,
här i hjärtat av ett vulkaniskt landskap.
Det finns inga vägar längre, bara såna här spår.
Det blir en tuff resa, tror jag.
Oj, här var det guppigt.
Guppigt, och mjuk sand och...
Hårt arbete.
Man fastnar liksom i spåren.
Man ser en fin del, och vill komma över i den, men...
...fastnar i de här högarna av grus och...
...jag är rädd att om man kör över dem...
...kan man köra omkull.
Det är liksom korrugerat. Det är som et tvättbräde.
140 km kvar till...
...dit där vi ska sova inatt.
Oj, så där ja.
Det är ju hemskt här.
Herregud!
Läskigt! Läskigt!
Man måste leta rätt på de släta ytorna
annars kör man åt pipsvängen.
Jösses, jag får så ont i handen av gasreglaget.
Det där är illa.
Oj då, Herregud. Vägarna är en smula...
Oj! Jag faller av!
Är du okej? Gick det bra?
Jo, det gick bra.
Jag hade tur, klättrade ut på den mjuka kanten.
Jag blev avkastad i det mjuka, så...
-Bara du inte gjort dig illa. -Nej då, inte alls.
Åh, jaha. Jag är rädd för att falla av nu för tiden.
-Är du okej? -Ja, jo, jag menar...
Jodå, men jag tänker på det.
Jag tar inte upp det med dig för...
Jag vill inte prata om det med dig, men jag tänker på det.
Det är faktiskt farligt.
Jag tycker du är väldigt våghalsig om du inte misstycker.
Det här är lite värre än vi trodde, men vi fixar det.
-Är du helt okej nu? -Jodå, jag vinglar i väg jag med.
Ska vi stanna här?
Jag blir rädd själv när hojen vobblar i sanden.
Jag blir rädd för att göra mig illa.
Så kör jag bakom Charley som har skador i benen,
och blir rädd om honom, när hans hoj börjar vobbla.
Jag är rädd, faktiskt. Vill inte att nån kommer till skada.
Jag vill inte att nån gör sig illa. Allt det...
...hör ihop med morgonkörningen.
Vi förväntade oss det inte, helt enkelt.
Och det var hårt arbete. Och vi skrattade.
-Som om vi... -Vi skrattade mycket.
Vi är bra på att hålla igång varann,
Det är en fin grej med oss, att vi...
När det är riktigt tufft, då har vi oftast som roligast.
-Måste gå in. -Jag vill gå in till killarna.
Vi kan snacka med dem, höra var de kommer ifrån.
De är från Tyskland och Österrike och pratar engelska allihop.
Jisses, vilken tur att ni inte har lukt-TV. Herre du min...
Herregud!
-Eller hur, va? -Herregud, så skönt!
-Är ni cyklister? -Ja.
-De är cyklister. -Vad häftigt!
När började ni?
-Lite olika. -Olika.
-Jag började i Alaska. -Vi började faktiskt...
-Ja, ja. -För sju månader sen.
-Sju månader sen? -17 månader sen.
-Det är bra jobbat. -Oj.
Och ni då?
Jag började i Cartagena, Colombia för sju månader sen.
-Santa Cruz, för fyra veckor sen. -Fyra veckor.
-Det är tufft med cykel. -Ja.
-Det är tufft. -Är det mycket korrugerat?
-Ja, ibland. -Och väldigt sandigt.
-Sandigt och tvättbräde. -Sandigt och brant ibland.
Höjden är ju också ett problem.
-Det blir bara hälften av syret. -Ja.
Förra månaden var jag på 4 000 meter hela tiden.
Som Altiplano i Bolivia och i Peru.
Södra delen är också ganska hög.
Du kommer att bli som Arnold Schwarzenegger.
Du trampar på och tänker: "Jösses, det går fortare och fortare!"
Får jag se dina händer.
Får jag se dina händer?
-Ja. -Hur länge har ni varit i?
-En timme. -Det är 45 minuter.
-Jaså? -En timme, tror jag.
Vi måste ge oss av igen, för mörkret kommer fort här.
Vad har vi för plan? Vad gör vi? Väljer mellan pest och kolera?
-Absolut. -Vi ska... Klockan är fem över fem.
Ni har en och en halv timme till nästa stopp...
-Jaha. -... vid Red Lagoon
LOKAL PRODUCENT
Och en timme till innan vi kommer till det hotell där vi ska övernatta.
De säger att vägen blir lite bättre, tror de.
-Har de kört på den vägen än?
-Nej. -Då vet de inte, det har en poäng.
De vet inte vad de pratar om.
Nej, det har inte en aning vad de pratar om.
Det här området vi kommer in i nu är nog det mest öde,
med den kargaste miljön ni kommer att få uppleva.
När jag säger öde menar jag det också.
Där bor verkligen ingen alls.
Vi är ju nu i en situation det är svårt att ta sig ur.
Oj, kolla där!
Det är uthållighet som gäller, och överlevnad.
Vi har bestämt oss och vi fixar det.
Det blir absolut mörkt innan vi kommer dit.
Och det är rätt farligt att köra i mörkret. Och så...
...himla kallt.
Så fort solen har gått ner, faller temperaturen.
Herregud...
...jag är så himla trött.
Om vi ska fortsätta måste jag byta.
Mina strumpor är blöta.
Det går inte. Jag tror inte vi kan fortsätta.
Om det inte finns nånstans att stanna...
Ja, ja.
...kanske vi måste.
Men jag måste ändå få byta.
Jag har tappat känseln i fingrar och tår.
Vi ska till Red Lagoon.
Det är inte hotellet vi skulle till. Har ingen aning om vad det är.
Är det ett hotell med väggar eller bara några skjul?
Nån sa att det är skjul utan värme.
Man får bo där med filtar.
Men jag vet inte.
Vi vet inte om vi kan ladda här
och dessa Rivian-bilar måste ju laddas.
Jag ser ett ljus till vänster.
Finns det ljus, finns det el.
Finns det el kan det finnas värme.
Finns det värme kan det finnas mat.
-Vi bor här. Ja. -Bor här.
Men vi kan ladda bilarna, va?
Vi borde nog köra till hotellet.
För vi måste ladda bilarna över natten.
Annars är de döda i morgon och vi kommer ingenstans.
Om vi följer er stannar de andra här...
Ja, bara de båda SUV:arna.
Försök få bilarna till hotellet, koppla in dem och ladda dem i morgon.
Ja, ja.
Hejsan.
Jag är så glad att vara här.
Jag får bara, bara...
...känslan av att...
När man är där ute i mörkret och kylan...
vill man bara ha en tillflykt, liksom.
Det är som gamla tiders resenärer.
Som att få kontakt med en riktigt gammal livsstil.
"Jaha, nu behöver jag nånstans att sova i natt," tänker man,
"nånstans i skydd för vind och kyla."
Och...
Det här är underbart. Det här är det.
Vi får lov att fortsätta så klart, vi har de här jättebatterierna
och om vi inte laddar dem sitter vi fast
-i cirka ett dygn. -Okej.
Det är förstås inte hela världen, men vi borde.
Tanken är att vi tänker försöka...
...och jag vet inte om vi har soppa nog, att ta oss dit.
Två Rivians, Sprintern och Land Cruisern.
Det blir marigt, men vi har en timmes färd till hotellet.
Så larvigt. Vi säger jämt att vi inte ska köra nattetid.
Och rätt som det är...
...så kör vi nattetid.
Jag har 25 % kvar i min bil.
Dave ligger ända nere på 7 eller 8 %.
Det faller fort. Måste bero på temperaturen.
Det är lite som att går det så går det.
Och det spelar ingen roll hur mycket man försöker korrigera det.
Den tar dig vart du än vill...
...och vart den vill, och så har vi ett bergsstup här.
Om det blir värre, får vi stopp innan vi är framme.
Men jag tror vi måste...
Jag tror att vi fortsätter, bara.
Jesus, upphängningen.
Hör du det där skrapljudet?
Det är hjulet mot hjulhuset, och nu kommer det mörka... Se upp!
Undertexter: Eva Söderqvist