Довгий шлях на північ
Ми проїдемо 21 000 км через 13 країн.
Із Ушуайї через Аргентину та Чилі прямуємо до пустелі Атакама.
Там до Ла-Паса, після чого через озеро Тітікака.
Уздовж Анд їхатимемо Колумбією й Панамою,
Центральною Америкою та Мексикою. Через сто днів будемо в Лос-Анджелесі.
РАС МАЛКІН РЕЖИСЕР, ПРОДЮСЕР
Ми дамо хлопцям відеокамери.
На їхніх шоломах теж будуть камера і мікрофон,
щоб вони могли знімати самі.
Це дорога? Боже мій!
ДЕВІД АЛЕКСАНІАН РЕЖИСЕР, ПРОДЮСЕР
На третьому мотоциклі
поїде Клаудіо, оператор.
Ми з Расом та оператором Джиммі
поїдемо на двох електричних пікапах.
Ентоні й Тейлор допомагатимуть із логістикою.
Ми будемо вести зйомку з машин
і перетинати разом кордони.
Решту часу мотоциклісти будуть самі.
ДОЛИНА КАЛЬЧАКІ АРГЕНТИНА
15 590 КМ ДО ЛОС-АНДЖЕЛЕСА
Краєвиди дуже гарні.
Їх важко описати. Всюди кактуси.
Армія вартових кактусів охороняє величезну долину.
Люблю матір-природу.
Люблю спостерігати, як змінюються такі різні її краєвиди.
Це дуже зворушує і...
я відчуваю близькість до світу, до землі.
Милуюся красою, повз яку проїжджаємо.
Я відчуваю приплив енергії.
У цій долині просто чудово.
Ми проїжджаємо долину Кальчакі на шляху до останнього кордону з Чилі.
Вперше за подорож заберемося на екстремальну висоту.
Вражаюче.
Рідко можна потрапити в таку відкриту місцевість.
Гори зранку були яскраво-червоні,
а перед ними темно-зелені кактуси.
Справжня краса.
І це відчуття, коли щоранку... Не знаю, чи воно в тебе є, Чарлі,
коли щоранку прокидаєшся в іншому місці.
Іноді сняться дивні... сни.
Іноді не розумієш, де ти.
Прокидаєшся і думаєш: «Де? Що?»
Ну, я часто не знаю, де ми.
ЕМПАНАДИ
Хороший песик.
Привітайся з нами. Отак-отак.
У тебе такі оранжеві очі. Дуже яскраві.
Так, це Клаудіо. У нього камера.
Усе гаразд.
Гляньте, скільки курчат.
Ой. Це якось жорстоко.
Не знаю... Через цю поїздку...
Я серйозно думаю стати вегетаріанцем.
Треба ж їсти стільки м'яса.
Їж...
Їж м'ясо лише раз чи двічі на тиждень.
Це допоможе довкіллю.
-Аби ж всі так зробили. -Так.
Тоді треба було б виростити менше корів і курей,
і навантаження на довкілля зменшиться.
Так, ці штуки вегетаріанські. Тут немає тваринних продуктів.
Привіт, хлопці!
О боже. Це наші друзі з Бразилії.
-Привіт. -Як справи?
-Усе гаразд. -Супер.
Були б раді поїхати з вами.
АРНО Й ЕНРІКЕ ШУКАЧІ ПРИГОД
-Слідом... -Можна разом.
Ми з радістю.
Ми зустріли старих друзів.
Батька з сином, які подорожують по 40-му шосе.
Їдьмо.
Приємно бачити їхню машину. Такий гарний «фольксваґен-жук».
Ого. Найкрутіша тачка у світі.
Усміхнися, «жуче».
Коли я був малий, мої батьки купляли такі. Три підряд.
-Аж три? -У 70-х, так.
Червона, коли народився мій брат, згодом біла,
а потім оранжева. Оранжеву я запам'ятав найкраще.
Щоліта ми їздили на природу.
Мама й тато возили нас із Шотландії до Франції.
Було чудово.
Мабуть, я так люблю ці машини,
бо вони нагадують мені молодість.
Бувайте! З вами було весело їхати.
Привіт. Як справи?
-Джиммі, знаєш, що мені треба? -Що?
Рідина для зняття лаку.
Для нігтів?
Нігті на ногах відростають.
Блакитний лак лишився тільки на кінцях.
Мені не подобається. Але я б ще колись спробував.
Не може бути!
Я знімався в цьому фільмі. Я...
Ні!
Думаєш, з мене хтось пожартував?
Я знімався в цьому фільмі.
На хвилинку я побачив себе.
Цікаво почути, як я говорю іспанською.
Це я сказав іспанською:
«Уперед, Джеку».
-Це... Ти знімався тут, Юене? -Так.
Граю Елмонта, лицаря з гарною зачіскою.
Не пам'ятаю, де зараз я.
Починається.
-Я не дивився... -Онде ти!
Так.
Бачили? Погляньте.
-Це кінець. -Так? Злодій помер.
Чудово. Зроблю таке тату.
-Дякую. -Спасибі.
Весело було.
Твоя іспанська.
Я добре говорив. Дивовижно,
як швидко я її забув.
ДОЛИНА КАЛЬЧАКІ
САН-АНТОНІО-ДЕ-ЛОС-КОБРЕС
Ущелина Мушель, Аргентина
Це Ущелина мушель.
Вона так називається через унікальні скельні формації.
Ми зупинимося біля природного амфітеатру з дивовижною акустикою.
Певне, сюди мало хто приходить. Не дуже відоме місце.
Ніхто про нього не знає.
Ого, поглянь.
Купа людей. Наче приїхало кілька автобусів.
Ого, це...
надзвичайно, так?
Нагадує мені... шоколадний торт.
Багато шарів хрусткого шоколаду.
І ще...
тонкі шари крему між ними.
Бачиш? Отакі.
І все трохи нахилилося.
Бісквіт трохи... Надто м'який.
Дитина збиває камінці.
Хтось їх багато років складав, а він...
-Йому подобається каміння скраю. -Воно краще падає.
Далі летить.
-Прошу? -Так?
-Там... -Авжеж.
Я піду туди.
-Дякую. -Гляньте, чи подобається.
-Дуже дякую. -Гляньте, чи гарно. Зроблю ще.
Яка краса!
-Я зробив кілька. Не знаю. -Ви...
Ви вмієте... Дуже дякую.
-Супер. -Спасибі.
Будь ласка.
Ми прокотимося на Хмарному поїзді.
Він так називається, бо за відповідної погоди
поїзд їде над хмарами.
Якщо дуже пощастить.
Зараз ми бачимо, що хмари опустилися.
Ми проїдемо через найвищу частину Анд.
Дуже сподіваємося,
що поїзд буде вище хмар.
-Ми дуже високо. -Так. 3 658 метрів.
Добра висота, так?
Так, цілком непогано.
Три тисячі шістсот п’ятдесят метрів, і ми досі підіймаємося вище.
Гори стають вищі. Отам.
Усе вищі й вищі.
Так високо ми ще не заїжджали,
і це починає впливати на Тейлора.
У нього починаються симптоми висотної хвороби.
Це справжня проблема.
Ніхто не знає, як вплине висота, поки сам не спробує.
Цікаво. Для декого це дрібниці, а...
для декого велика проблема.
Наша сьогоднішня мета – сісти на поїзд.
Із нетерпінням чекаю того, як я кілька годин просто сидітиму,
насолоджуючися поїздкою.
Скільки кілометрів до станції?
Ще 32, а в мене запас ходу лише 34 км.
Батарея сильно розряджається.
Це ризикована ситуація.
Треба їхати повільніше. Надто крутий підйом.
Ще й вітер в обличчя.
І заїхати тут нема куди. Це...
Це велика безлюдна територія.
Ніде купити бензину чи зарядитися.
У наших мотоциклів великий пробіг.
Але кожен день для нас експеримент.
Це справді... Ви не уявляєте.
Вітри, господи.
Їх тільки бракувало.
Не знаю, як ми доїдемо.
Щось мені здається, що я... Не зможу.
Їдьмо за цим «Спринтером».
-Гаразд, Юене? -Добре.
Хлопці їдуть за вами,
тож ні за яких обставин не гальмуйте.
Вони дуже близько.
Погляньте. Досить небезпечно.
У 30 см від заднього бампера, щоб вітер був не такий сильний.
Ми попросили водія фургона не гальмувати.
Справжнє безумство.
-Збожеволіти! -Оце так! Що ми робимо?
Юен буквально в 15 см від вашого бампера,
тож їдьте плавно-плавно.
У нас круїз-контроль, і ми не гальмуємо.
Хлопці тягнуться за нашим «Спринтером».
А Рас зменшує спротив вітру зліва.
Ми як у вихорі. Тут немає вітру.
У мене давно показує залишок 23 км.
А в мене 26. Тож це допомагає.
Так. А скільки ще треба проїхати?
-Дев’ятнадцять. -То це допомагає.
-Чудово. -Так і доїдемо.
Це не найспокійніша поїздка.
Та якщо ніхто різко не гальмуватиме, усе гаразд.
Ми це зробили.
САН-АНТОНІО-ДЕ-ЛОС-КОБРЕС АРГЕНТИНА
Останню ніч в Аргентині проведемо у Сан-Антоніо-де-лос-Кобрес,
високогірному місті, що вище за усі міста світу.
Я вже починаю відчувати висоту.
Непогана поїздка.
Ми почали їхати впритул до «Спринтера», і запас ходу не зменшувався.
Просто не зменшувався. Це все спротив вітру.
Через цю висоту в мене розболілася голова.
Тейлору погано.
При підйомі
кількість еритроцитів у крові знижується.
МАКС МІСЦЕВИЙ ПРОДЮСЕР
І до вашого мозку надходить менше кисню.
Спокійно.
Ми їхали...
і було дуже холодно.
Я просто...
закутався, трохи зігрівся і...
відчув, як у центрі, а потім справа...
Розслабся.
Розслабся. Усе гаразд.
Тейлору недобре.
Не могли б ви його обійняти?
-І заспокоїти? -Так.
Ох, мені дуже шкода.
Якби я робив ставку на те, у кого буде висотна хвороба,
-на тебе я б не подумав. -Знаю.
-Прикро. -Це так тупо.
-Жахливо. -З ним усе гаразд? Бо...
Найкраще при висотній хворобі – спуститися назад.
-Так. -Знову спуститися.
Гаразд.
Усе буде гаразд. Не хвилюйся.
Нам тебе бракуватиме, Тейлоре.
Щасти тобі, побачимося через кілька днів.
Йому було дуже погано, переживав, що не може їхати далі.
Але висотна хвороба виснажує.
Нічого не можна зробити, тільки спуститися нижче.
Він... зустрінеться з нами в Болівії.
Дуже розріджене повітря. У мене голова йде обертом.
Ага.
Що ж, просто змирюся з цим.
Вони просто супер.
Це школярі.
Ми їдемо у небесному поїзді
У мене немає...
Я не можу дихати У небесному поїзді
Ми з апельсином так високо
Готові до трюку з цукеркою?
-Починай. -Готові?
-Давай, Чарлі. -Я можу знепритомніти,
бо ми дуже високо.
Ні.
А можеш іншою рукою?
Знепритомнієш. Вийшло.
-Майже. -Зробимо стоп-кадр.
-Повітря дуже розряджене. -Іншою рукою...
Поїхали. Можна посидіти й відпочити.
Це називається Хмарним поїздом, бо тут так високо...
...що хмари формуються під поїздом.
-Так. -Ми на висоті 3 200 метрів.
-Залізницю почали будувати в 1920 р. -Так.
І будували 30 років.
Гляньте вниз на ущелину.
Боже мій! Це ж треба! Як високо.
У мене голова обертом.
Візьми себе в руки.
Мені подобається!
Я знайшов...
ВІДЕОЩОДЕННИК
...рідину для зняття лаку і вату.
Я готовий.
Ще не сказав дітям, але...
Джаміян і Анук, вибачте, але сьогодні я змию блакитний лак.
Сьогодні важливий день. Ми подолали понад 322 км.
Тепер перетнемо кордон із Чилі, а потім поїдемо у гори.
Ми піднімемося високо в гору на 4 000 м.
Зараз ми на...
Ми на... Треба піднятися ще на 700 метрів.
Увечері вітер ще посилиться.
-Гаразд. -Буде дуже сильний вітер.
Температура на цій висоті буде 10-15 °C нижче нуля.
Погляньте лише.
Тут хлопці борються з тими ж труднощами, що й ми,
але на велосипедах.
Там був жахливий зустрічний вітер.
Це тур. Називається «MTB Adventure Salta».
«Adventure Salta».
Дивовижно.
Ми їдемо вгору.
Дорога з гравію.
І якщо ще буде вітер,
у нас може закінчитися електрика.
А якщо в нас закінчиться електрика до кордону з Чилі,
то справи кепські.
Тому ми повинні їхати обережно.
Обережно вгору.
Чилі, ось і ми.
-Бачите, куди ми їдемо. -Просто вгору.
-Яка вибоїста дорога. -Так.
Екстремали всього світу, єднайтеся.
Можливо, цим двом чоловікам доведеться штовхати мотоцикли вгору в Андах.
В Андах.
Дивіться, який пил.
Дивовижно.
-Який вид. -Вражає, так?
Це одна з найкращих доріг.
-Високогір'я Аргентини. Боже мій. -Високогір'я Аргентини.
-Зупинімося. -Так.
Ого. Це справді щось незвичайне.
Вражає. А ми продовжимо наш шлях просто нагору.
Я ледь не впустив мотоцикл.
Це точно один з найвіддаленіших куточків
Анд.
Думаю, це один з найвищих кордонів у світі.
ПУНКТ ПРИКОРДОННОГО КОНТРОЛЮ
Лід у воді. Вона трохи замерзла.
Тут дуже холодно.
Юене, що це?
Я проїжджав повз цю річку й відчув запах сірки.
Подумав, що вода може бути тепла, і вона тепла.
Очевидно, це термальне джерело.
-Боже. Спробуй. -Ти був правий?
Не дуже тепла, але тепліша, ніж має бути.
О, так. Вода тепла.
-Дивовижно, скажи? -Так, дуже круто.
Прямо з-під землі.
Нічого собі. Подих перехоплює.
Там висота 4 570 метрів. Думаю, доїдемо туди за хвилину.
-Зараз трохи більше 4 000 метрів. -Так.
Отак.
Навряд чи це хороша ідея.
Ця дорога так гарно прокладена в горах.
Погляньте лише. Яка краса.
Мало не впав.
-Так. -Так. Ледь не зіслизнув.
Така гарна дорога.
-Тут неймовірно. -Еге ж.
Ми правильно їдемо?
Це назва... пункту прикордонного контролю.
Так? Пасо Інтернаціональ де Сіко.
-Якщо вони не всі так не називаються. -Так.
Але цей...
Цікаво, що тут написано «Пасо де Сіко – шосе 51».
Це шосе 51, по якому ми збиралися їхати.
Так нам сказали. Але тут...
Тут вказано, що шосе 51 там.
Пасо Інтернаціональ де Сіко. Сюди чи туди?
-Сюди. -Сюди?
-Шосе 51. -Пасо Інтернаціональ де Сіко.
Сюди? Не по тій дорозі?
-Ні. -Значить, сюди. Добре. Ґрасіас.
Думаєш, вони всі називаються Пасо де Сіко?
Мабуть, так.
Гаразд. То це не назва...
кордону.
-Вітаю. -Вітаю.
Добре.
Ви знаєте, куди їхати до кордону?
Не знаю. Їдьте, куди хочете.
-Ґрасіас. -Гаразд.
-Мені здається, це туди. -Гаразд.
Тоді їдьмо.
Не знаю, чи ми їдемо куди треба
У мене погане передчуття
Я вже не знаю.
Ну, що ж.
Дуже гарна дорога.
Було б краще, якби ми були впевнені, що це наша.
-Ми б більше насолоджувалися. -Знаю.
Мені здається,
що сюди їде дуже мало людей.
Не бачу ніяких знаків про кордон.
І нікого поруч.
Думаю, тут є пункт, але без прикордонників.
Так.
Якщо ми туди приїдемо, а там нікого...
Атож.
Я щось бачу на дорозі.
Це оператор?
Ні, це дорожній знак.
Може, це там справа, де будівлі.
-Бачиш? Це будівлі чи сніг? -О, так.
-Імовірно нам туди. -Так, мабуть.
Чорт забирай.
-Здається, я бачу людей. -Я теж.
-Сподіваюся, це наші. -Так.
Або ми під'їдемо й побачимо натовп незнайомців.
-Бачу штатив. -Так.
Так, це наші.
Ого. Я ніколи не був такий радий бачити людей.
Здрастуйте, люди.
Привіт.
Ось кордон.
ПЕРЕТИН КОРДОНУ МІЖ АРГЕНТИНОЮ Й ЧИЛІ
Ми їдемо сюди цілу вічність.
А кордону все не видно, і ми думали:
-«Хтось пересуває дорогу?» -Так.
Хтось тягне її з того боку?
Якось так.
А ми думаємо: «Годі вже. Припини».
Ой-ой.
У кого є арахіс? Кажіть.
На висоті це єдине, що хочеться їсти.
Будь ласка, сер.
Можна трохи? Дякую.
Хочу дати пораду мандрівникам, що дивляться це шоу...
перед тим як їхати в таку подорож...
вивчіть номер свого паспорту.
Це збереже стільки... Я це зробив? Ні.
Це як вивчити чийсь номер телефону? Так.
Ми більше цього не робимо, бо маємо смартфони? Так.
Заповню те, що знаю.
Моє прізвище Макгрегор...
...з клану Макгрегорів.
Мене звати Юен.
Національність – американець.
Мабуть, це розлютить усіх шотландців.
«Шотландія його не влаштовує?»
Ти звідки?
-Із Бразилії. -Бразилія?
Він проїхав дев'ять тисяч кілометрів.
Це багато.
ХОСЕ ШУКАЧ ПРИГОД
-Це багато. -Рік і три місяці.
-Рік і три місяці? -Сі.
Він їх робить і продає по дорозі.
Домовилися?
Хіба не краса?
Я причепив цей його велосипедик до мотоцикла.
Ми покидаємо Аргентину. І радісно, і сумно.
Радісно, бо ми їдемо далі.
Але сумно, бо в Аргентині чудово.
Ми там добре провели час.
Там дуже добрі, дружні люди.
Шкода звідти їхати.
Та все ж ми вже проїхали половину Південної Америки,
і це приємно.
Ми їдемо через пустелю Атакама
до Сан-Педро-де-Атакама,
останнього чилійського міста перед кордоном із Болівією.
Місцевий ґрунт схожий на проби, що привезли з Марсу.
Тут НАСА випробовувало нові інструменти для майбутніх місій.
Уявляєте? Це так круто.
САЛАР-ДЕ-АТАКАМА ЧИЛІ
-Вітаю. -Мене звати Сатурніно.
-Юен. Радий знайомству, Сатурніно. -Вітаю.
-Сатурніно. -Гарне ім'я.
Розкажи нам про копальню солі,
бо ми про це нічого не знаємо.
Тут завжди було складно копати сіль,
бо ґрунт дуже твердий.
Треба було заглибитися на багато метрів,
щоб знайти кристалізовану сіль.
Кристалізовану й чисту.
Бо вона здебільшого нечиста.
Вони дуже глибоко копали, щоб знайти чисті кристали
кухонної солі.
А що це за автобус?
На цьому автобусі возили робітників, шахтарів...
на шахту...
-Зрозуміло. -...на довгий період.
Вони приїжджали й спали в автобусі?
-Так. -Він не застряг,
вони просто залишили автобус, бо...
Так. Вони жили тут.
Влаштували тут прихисток.
-Так. -Але тепер він тут назавжди
і потихеньку руйнується.
Класно б поподорожувати на автобусі.
Тут дивовижно. Я б міг знайти якийсь старий автобус.
Хотілося б знайти такий. Не уявляю, як він тут опинився.
-Уяви, як тут їхати на автобусі. -Ну...
Не дивно... Воно й не дивно.
Бачиш, що сталося. Його привезли сюди, він зламався. От і все.
Треба розписатися на цьому автобусі.
ДОВГИЙ ШЛЯХ НА ПІВНІЧ!
Намалюй десь член з яйцями...
-Гаразд. -...бо його немає.
Під час подорожі ми всюди бачили графіті-теґи і...
Цей найбільш...
Усюди є член з яйцями. Завжди.
Тут його не було, і ми намалювали.
Ого. Поглянь, вона всюди. Бачиш?
-Так. Солоно. -Цікаво, скільки людей...
-Це робило? -Так.
Не кажи цього.
Поглянь. Це все сіль.
Яка краса. Поглянь на ці скелі.
Отак. Не хочу брати багато.
-Досить. -Ого.
-Знаєш, яка на смак? -Яка?
-Солона. -Не може бути!
-Так, дуже солона. -Боже!
Ось трохи солі.
Я її подрібню й посолю зранку яєчню.
Найбільше люблю наші подорожі за те,
що ми буваємо у таких величезних місцях.
У сучасному житті рідко можна побачити такі масштаби.
Учора ти сказав, що це упокорює.
Думаю, це правда. Це допомагає замислитися...
-Так. -...про себе й про світ.
Ти розумієш його красу й масштабність.
САН-ПЕДРО-ДЕ-АТАКАМА ЧИЛІ
Це трохи лякає.
Твоя борідка... Вона стала довша.
Це мені подобається найбільше.
Потрібна ще пан-флейта.
-Тут як у Непалі, скажіть? -Яка краса. Так.
-Дякую. -Дякую.
Не загортайте. Я надіну.
-Їй подобається. -Так.
-Дуже. -Я думаю...
Я намагаюся не виділятися.
-Привіт. -Привіт.
Думаю, вона насміхалася з мого капелюха.
Хтось просто їх не любить.
Юен захотів прикрасити мотоцикл Клаудіо
і знайшов оце.
Ми їх начепимо.
Треба подумати... Ці я начеплю йому навколо фари.
Отут? А, може, зробимо так?
-Просто... -І прив'яжи їх.
Прив'яжу. Непогано.
-Маєш ножиці? -Так.
Отак добре. На його нових вилках.
Непогано.
-Добре виглядає. -Трохи кольору.
Буде... весело за ним їхати.
Із цим я без проблем пройду болівійську митницю.
Це точно допоможе.
Отакої. Вже скоро ми будемо в Болівії.
На мені так багато одягу. Забагато шарів.
Думав, буде холодно.
Може, по дорозі буде холодно, не знаю.
Але зараз я пітнію якскажений.
Ось і він. Попереду вулкан.
На цьому хребті десь сім вулканів.
Ми об'їдемо цей вулкан і потрапимо в Болівію.
Я дуже радий його об'їхати. Справді.
-Агов? -Так, Чарлі.
Агов! Забув увімкнути.
Просто казав тим, хто слідкує за нами,
який я радий об'їхати навколо вулкану й потрапити в Болівію!
Але мені сумно їхати з Аргентини й Чилі.
Мені в цих країнах сподобалося.
Хоча вони розташовані по сусідству, але дуже різні.
Це було неймовірно.
Ось чилійський кордон.
ЧИЛІ
-Ви добре почуваєтеся? -А ви?
Усе гаразд. Схоже, ви не реагуєте на висоту.
ГІДАЙЯ МІСЦЕВИЙ ПРОДЮСЕР
-Тут найвище? -Одне з найвищих місць, де будемо.
Зараз ми на висоті 4 700 метрів.
-Це тут 4 700 метрів? -Так.
Один з найвищих пунктів.
-Ти добре почуваєшся? -Так, а що?
-Бо це найвищий пункт. -Справді?
-Один з найвищих. -Тут 4 700 метрів.
Уже? Я думав, 2 200.
Це Сан-Педро-де-Атакама.
Тепер мені погано.
Боже. Викличте лікаря.
Хвилинку.
-Дихай! -Потрібне штучне дихання.
Ні, тільки не Дейв. Не треба.
Усе гаразд.
-Боже. -Як ти...
Я побачив, як Дейв до мене йде, висолопивши язика.
Як ти тепер почуваєшся?
Проблема в тому, що ми знову переплутали документи,
бо ми їх складаємо разом.
Я віддав їм документи Чарлі.
Попрощаємося з Максом.
О ні, Макс! Люблю цей жарт...
Не можу казати «прощавай».
І не хочу казати «прощавай». Тому скажу «о ревуар».
Ні, я і це не можу сказати.
Народ...
Мені теж дуже шкода вас покидати,
бо я до вас дуже звик.
Ви мені стали як рідні.
Знаю, чувак.
І я дуже радий, що зустрів вас.
Ти молодець. Бережи себе.
От і все.
Ми п'ять тижнів провели в Аргентині й Чилі. Це багато часу.
-Було круто. До побачення. -До побачення.
-Бережи себе, Максе. -Вибач, Юене.
Що ж, ми офіційно виїхали з Чилі.
Це нейтральна територія.
Ми їдемо на болівійський паспортний контроль.
Думаю, наступні кілька днів будуть важкі.
Мені подобається їхній прапор. Болівійський прапор крутий.
-Гарний прапор. -Так.
ПЕРЕТИН КОРДОНУ МІЖ ЧИЛІ Й БОЛІВІЄЮ
Поглянь, на мотузці сушиться м'ясо.
Воно свіже. Дивовижно.
-Документи? -Сі.
Фотокопії паспортів?
Нащо? Він британець.
Ні, він американець,
Треба копію паспорту?
-Маєте паспорт Великої Британії? -Так.
Можна скористуватися ним.
-Чому? -Бо в американському потрібна віза.
-Гаразд. -У нього два паспорти.
А нічого, що я в'їжджав за цим паспортом?
Не страшно. Так?
Чилійський штамп у цьому паспорті.
Але він може в'їхати за цим?
Ні.
Немає документів на його візу.
Він не може...
-Може. -Ні.
Цікаво.
Я в'їхав з американським паспортом, а там потрібна віза.
Можна поговорити з офіцером?
Вимкніть камеру, будь ласка.
Не знімай.
Його можуть заарештувати. Я бачив там тюрму.
Ми перетнули стільки кордонів:
Довгий шлях навколо Землі, Довгий шлях на південь, Довгий шлях на північ.
Але щоразу на кордоні
нас чекають якісь несподіванки.
Ти в'їхав за американським паспортом, так?
Я всю подорож ним користувався.
А коли в паспорті є штамп в'їзду в країну,
треба поставити штамп при виїзді.
Інакше вони питають: «Де... Як ви в'їхали?»
Тож я це зробив.
Але американцям потрібна віза в Болівію.
Я не маю візи в Болівію.
З Юена Макгрегора 160 баксів.
Юене, будь ласка.
Таке я вже чув. 160 баксів, Юен Макгрегор.
Не знаю. Сказали їхати.
-Так. -Усе вирішено.
Купили американську візу, тепер я в Болівії легально.
ПУСТЕЛЯ СІЛОЛІ БОЛІВІЯ
Болівіє, ось і ми.
Яке гарне озеро, фламінго.
Боже, яка краса.
Вражаючі кольори.
Червоний, потім зелений.
А там жовтий і оранжевий.
Що це?
Омар Шаріф їде на верблюді?
Чи це просто дорожній знак?
Боже мій!
Просто...Це пилова буря.
Ти як?
Пісок потрапив мені прямо в ніс.
Погляньте лише.
Зараз ми їдемо в пустелю Сілолі
у серці цього вулканічного ландшафту.
Але тут немає доріг. Тільки отакі стежки.
Думаю, їхати буде важко.
Ого. Яка нерівна дорога.
Вона бугриста, з м'якого піску і...
Їхати важко.
Доводиться їхати тільки по стежці.
Бачиш рівний відрізок і хочеш туди потрапити, але...
можна застрягнути в купі гравію і...
Мене хвилює те, що коли їдеш там...
можна впасти.
Дорога дуже нерівна. Дуже хвиляста.
Нам ще їхати 140 км
до місця ночівлі.
Отак. Поїхали.
Це просто жах.
Боже мій.
Жахливо.
Треба шукати рівніші відрізки,
інакше можна вбитися.
О боже. У мене вже руки болять давити на газ.
Це погано.
О, боже.Ці дороги трохи...
Ого. Я падаю!
Ти цілий?
Я цілий.
Мені пощастило. Щойно заїхав на м'який ґрунт.
Тому я м'яко приземлився і...
-Добре, що ти не поранився. -Зовсім.
Так. Я тепер дуже боюся падати.
-Усе гаразд. -Так, але...
Я часто теж про це думаю.
Просто не хотів говорити про це з тобою, бо...
Не хотів, але я часто про це думаю.
Це справді небезпечно.
Думаю, ти виявив неабияку сміливість.
Це трохи важче, ніж ми думали, але ми це зробимо.
-Усе гаразд? -Так, їду потихеньку.
Зробимо зупинку?
Боюся, коли переднє колесо провалюється в пісок.
Я боюся поранитися.
А ще я їду позаду Чарлі, який раніше переламав ноги,
і боюся за нього, коли бачу, як трясеться його мотоцикл.
Я справді боюся. Не хочу, щоб хтось поранився.
Я не хочу, щоб хтось поранився. І це вся...
наша подорож цього ранку.
Думаю, ми цього просто не очікували.
І було важко. Та ми сміялися.
-Наприклад... -Ми багато сміялися.
Ми добре підтримуємо один одного.
І це найкраще в наших стосунках...
У найважчі часи нам найбільш весело.
ТЕРМАС-ДЕ-ПОЛЬКЕС БОЛІВІЯ
-Ходімо. -До хлопців.
Спитаємо, звідки вони.
Це хлопці з Німеччини й Австрії, всі говорять англійською.
Господи. Добре, що ви не відчуєте запах через екран.
Боже мій!
-Так, знаю. -Боже, як добре.
-Велосипедисти? -Так.
-Вони велосипедисти. -Ого, фантастика.
Коли ви виїхали?
-У різні часи. -Так.
-Я виїхав з Аляски. -Ми всі...
-Так. -Сім місяців тому.
-Сім місяців? -Сімнадцять місяців.
-Ви молодець. -Ого.
А ви?
Я виїхав з Картахени, Колумбія, сім місяців тому.
-Санта-Крус, чотири тижні. -Чотири тижні.
-На велосипеді важко. -Так.
-Нелегко. -Дорога нерівна?
-Так, іноді. -Багато піску.
-Багато піску і ям. -Пісок і круті підйоми.
І висота – проблема.
-Кисню вдвічі менше. -Так.
Увесь минулий місяць я провів на висоті 4 000 метрів.
Як на Альтиплано в Болівії й Перу.
Південна частина теж досить висока. І я досить...
Але ви будете як Арнольд Шварценеґґер.
Крутите педалі й думаєте: «Я їду все швидше».
Покажіть руки.
Ваші руки.
-Так. -Ви тут довго?
-Годину. -45 хвилин.
-О, невже? -Здається, годину.
Треба їхати далі, бо тут швидко темніє.
Який план? Що робитимемо? Вибір невеликий.
-Саме так. -Ми... Вже 17:05.
До готелю їхати півтори години...
-Ясно. -До Червоної лагуни.
МАКСИМ МІСЦЕВИЙ ПРОДЮСЕР
Ще година до готелю, в якому ми планували зупинитися.
Вони кажуть, дороги далі будуть краще. Правда?
-Вони вже їхали по тій дорозі?
-Ні. -Тобто вони не знають. Логічно.
Вони самі не знають, що кажуть.
Так. Уявлення не мають.
Ми їдемо зараз у найвіддаленіше місце
з найтяжчими умовами для вас.
І я не жартую про віддаленість.
Там справді ніхто не живе.
Евакуюватися буде дуже складно.
Ого. Поглянь лише.
Це справжнє випробовування. Виживання.
Ми обіцяли, і ми це зробимо.
Коли ми туди доберемося, буде вже темно.
Їхати в темряві буде досить небезпечно. А ще...
страшенно холодно.
Щойно сонце сідає, температура падає.
О боже. Я такий...
виснажений.
Якщо поїдемо далі, мені треба перевдягнутися.
У мене мокрі шкарпетки.
Ні, ми не зможемо. Ми навряд чи зможемо поїхати далі.
Якщо тут ніде зупинитися...
Так.
...то доведеться.
Я просто кажу, що мені треба перевдягнутися.
Я не відчуваю пальців на руках і ногах.
Ми їдемо до Червоної лагуни.
Це не той готель, де ми хотіли зупинитися. Не знаю, що там.
Це справжній готель чи просто халупа?
Хтось сказав, що це просто халупа без опалення.
Треба спати там під ковдрою. От і все.
Але я не знаю.
Не знаю, чи ми зможемо там зарядитися,
а «Рівіани» потребують зарядки.
Я бачу світло зліва.
Якщо там світло, значить, там є електрика.
Якщо там є електрика, значить, там може бути опалення.
Якщо є опалення, може бути їжа.
ЛАГУНА КОЛОРАДА БОЛІВІЯ
-Ми тут зупинимося. -Зупинимося.
Але нам треба зарядити машини.
Думаю, краще поїхати до готелю.
Бо нам треба за ніч зарядити машини.
Інакше назавтра вони помруть. Ми нікуди не поїдемо.
Ми поїдемо з вами, інші лишаться тут...
Так, два позашляховики.
Загонимо «Рівіани» в готель, зарядимо до ранку.
Так.
Вітаю.
Я такий радий тут бути.
Я просто... Це таке...
таке відчуття, коли...
коли надворі темно й холодно, і ти...
шукаєш прихистку.
Це як у стародавніх мандрівників. Просто...
Ми живемо, як у давнину.
Ти думаєш: «Мені треба десь поспати,
де не холодно й немає вітру».
І...
Це чудово. Ось і все.
Ми не поїдемо далі, бо в нас величезні батареї.
Якщо їх не зарядити, ми застрягнемо
-десь на добу. -Добре.
Це не кінець світу, але можна зробити так.
Ми хотіли спробувати...
Не знаю, чи вистачить нам електрики їхати далі.
Два «Рівіани» і «Спринтер» їдуть за «Ленд-Крузером».
Ми... Буде складно, до готелю їхати годину.
Це смішно. Ми завжди казали, що не їхатимемо вночі.
А потім...
все одно їдемо.
У мене 25 % зарядки.
А у Дейва – десь 7 чи 8 %.
І швидко розряджається. Мабуть, через температуру на вулиці.
Ми ризикуємо не доїхати.
Колія глибока, з неї не виїдеш.
Треба їхати по ній...
бо там урвище.
Якщо батарея так розряджатиметься, ми не доїдемо.
Але я думаю, що ми...
Думаю, ми поїдемо далі.
Боже, підвіска.
Чуєш цей скрегіт?
Колесо шкрябає підкрилок, і там велика темна... Обережно!
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк