Vi ska köra 21 000 km genom 13 länder.
Från Ushaia, genom Argentina och Chile, till Atacamaöknen,
upp mot La Paz, innan vi korsar Titicacasjön
och fortsätter längs Anderna mot Colombia, till Panama,
genom Mellanamerika och Mexiko och anländer till Los Angeles, 100 dar senare.
REGISSÖR-PRODUCENT
Vi ger killarna videokameror
och de får kameror med mickar på hjälmarna
och kan filma längs resan.
Är detta en väg? Jösses!
REGISSÖR-PRODUCENT
En tredje mc följer dem
med Claudio, vår kameraman.
Dessutom kör jag och Russ i två elpickuper
med våra kameramän, Jimmy,
Anthony och Taylor, som även bidrar till logistiken.
Vi filmar killarna från fordonen,
sammanstrålar med dem vid gränserna,
men i övrigt är de ensamma på hojarna.
Hoppas de inte fastnar därute i ödemarken.
-De borde ha hållit ihop med oss. -Ja.
Det var fel att åka.
Hur är läget, killar?
Batteriet är slut.
Oj då. Och rätt långt kvar, va?
-Ja, cirka 3,5 mil. -Ja, just det.
Jag behöver en bogseringsladdning.
-David har nog gått sönder. -Ja.
-Eller fått slut på bränsle. -Eller på kräm.
De får försöka bogseringsladda honom längs vägarna.
Ja, här är en.
Okej.
-Vi får bara ta det lugnt. -Ja.
Gå dit bort, framför. Han kommer efter, Sprintern,
och jag haltar liksom på efterkälken. Okej?
-Får se hur det går.
-Ja. -Tack ska ni ha, killar.
Okej, nu försöker vi komma fram.
Den som inte tror på Gud gör klokt i att försöka nu, okej?
Ja.
Jag har inga glasögon. Min vindruta har frusit.
Lustigt med de här resorna att det mesta ändå funkar.
Men när det inte funkar går det åt pipan väldigt fort.
Jag ser inget alls för allt damm.
Men vi ser ljuset från hotellet framför oss.
Jag tror faktiskt att vi kommer ända fram. Fattar du?
Du är så nära, Russ. Jag har klarat det!
Om vi inte hade fått in dessa bilar
hade vi verkligen suttit fast.
Ni är framme, killar!
Det var på håret.
Vilken galen resa det blev, va?
Vi kom i alla fall till laddarna,
men jag vet inte hur det gick med upphängningen.
Vi är framme i alla fall. Det är huvudsaken.
Damm, kyla... galenskap.
Man fattar att man är 5 000 meter upp när det som borde vara en minibar
bara innehåller en massa mediciner.
Eller hur? Och syrgastuber.
Det blir en grym väg för dem att köra på imorgon.
Men Charley som ska sitta på hojen och köra tvättbräde i nästan 5 mil
och så det som hotar.
Jag har ingen aning om vad som händer imorgon.
SILOLIÖKNEN
144 MIL TILL LOS ANGELES
Vi har cirka 10 mil sån här väg tills vi når asfalt.
Det är lite mer än vi trodde, men vi fixar det.
Vi får bara ta det för vad det är, eller hur?
Hojen vobblar hit och dit.
Det är väldigt mycket sand här.
Kom igen, Charley, det är okej!
Det är lugnt, Charley.
Vad var det?
Det skrämmer mig för mina bens skull.
Det känns liksom lite... Jag har så trasiga ben.
UYUNI SALTFÄLT SILOLIÖKNEN
Vi har hört talas om denna sjö. Här kallar man den Gudarnas blod.
Det är otroligt rött.
Flamingoerna här är faktiskt vita,
men deras fjädrar får färg från sjön.
Berget där bakom är så vackert.
Jag kör de här resorna
och sen kommer jag hem med hundratals bilder på min hoj.
Oj!
Grejen är att Charley aldrig pratar om det,
men hans ben är så sköra, för han har två krascher bakom sig
och hans ben är fulla med spikar och titanskruvar och...
Om hojen faller över hans ben och de går sön...
Då är det slut med hans ben. Förstår ni vad jag menar?
Han har det nog i bakhuvudet hela tiden,
som när han vobblar runt så här.
Han är bara otroligt modig, som inte...
Han biter ihop, bara, och gör det.
Han är ju medveten om det,
men kör över det och fortsätter ändå,
och det är modigt.
Den här sortens resor är jättekul på ett sätt.
Det kan också vara mycket trevligt. Men det har ett pris.
Folk sover inte, de äter inte.
Det är farligt, att sitta på en mc så där
under såna förhållanden.
Ewan är inte så van vid att köra off-road.
Charley har varit med om ett par läskiga olyckor
som hindrar honom från att stå och köra.
Han har inte stått på pedalerna
för det blir för stor tyngd på hans trasiga ben.
Oj, oj, här var det löst.
-Det är okej, det är okej. -Det är så löst.
-Vi är på 4 800 meters höjd. -Vilken höjd, ja.
Okej.
Kolla in berget! Det är... bibliskt!
Jag får hår i ögonen!
Du, din lilla skönhet, kom igen nu.
Kom igen, din lilla skönhet, kom nu. Upp dit ska vi!
Jag vet inte vem som är räddast när du låter så där, du eller jag.
Jag gillar inte det här.
Jag gillar verkligen inte sanden. Det är så mycket sand.
Så nära och ändå så långt bort.
Den andra vägen verkar bättre nu.
Man kan inte vinna, lätt på handen, bara.
Och i spåret.
Se framåt, framför sig.
Styr hojen med ögonen.
Jag vill över dit.
Jag ska över dit!
Det är... lite löst...
Herregud! Charley gick omkull!
Han gick omkull!
Okej.
Det är okej.
Är du okej?
Är du skadad?
Nej, ett revben...
Lite.
Det knakade till i ett revben.
-Nej. -Men det är okej.
Det är okej, tror jag.
Jo, jag kan andas.
-Okej? -Ja.
Okej.
Jag kommer över till dig, så lyfter vi båda.
Är allt okej? Jag blev rädd att benet hade fastnat.
-Nej då. Jag kan... stå. -Okej.
Ett, två, tre. Så där ja.
-Okej. -Okej?
Jag föll omkull och tänkte på hur allting rasade sönder.
Jag saktade ner men...
...men hade ju lite gas,
och då blev det bara värre.
Helt otroligt, det är ju tufft med...
Okej. Jag gick omkull, så dumt.
Jag var nervös för benen, och försökte få dem ur vägen.
Man kan kolla kartorna hemma
men när man sitter på hojen i naturen
vet man ändå inte hur det ska gå.
Bolivia skulle bli en utmaning,
men det här är värre än jag trodde.
Plötsligt är man så sårbar på hojen.
I en bil är det bättre för man sitter på fyra hjul.
Det är inte lika förrädiskt om man kör ner sig i lös sand.
Vi är i Gud-vet-var,
och vi har många mil kvar.
Jag är inte säker på att vi är på rätt väg.
Den här sista biten av svåra vägar...
Det är inga vägar. Bara spår i marken.
Och egentligen bara öppen vildmark.
Ewan och Charley kämpar med de här körningarna.
Jag borde inte ha släppt iväg dem utan handbromsar.
Vi har inte sett till nån sen de varma källorna.
-Nu är vi mitt ute i det. -Ja.
-Där sumpade jag henne nästan. -Oj.
-Men fick upp henne igen. -Ja, du fick upp henne.
Rätt över till andra sidan. Det var som...
Jag trodde du skulle ramla. Faktiskt.
Det är nog Dave.
Hej, killar!
Kör upp framför, så att vi...
Kan vi filma över toppen, tro?
Dave, handbromsen!
Herregud! Bilen, Dave! Bilen!
Herregud! Dave, se upp! Försiktigt!
Försiktigt, Dave!
Jösses, är du okej?
Jag tror det. Jag har ingen handbroms.
Charley.
Jag har i princip inga bromsar. De skulle fixas i går kväll.
Jag hyrde en bil i morse, men den kom aldrig.
Riviankillen sa: "Kör den inte." Men jag lyssnade inte.
Huvudsaken är att ingen är skadad.
Jag är yr i huvudet.
Det var en väldigt stor sten.
Lyft den med domkraften, för den vilar på den.
Om vi kommer fem cm högre upp...
-Jaha, och sen? Lyfta ut stenen, bara? -I princip, va? Jag menar...
Kanske dra ut stenen, om vi kommer upp högt nog.
Undrar bara om stenen är för stor.
Vi måste i varje fall kila fast hjulen
-så att den inte rullar ner igen. -Ja.
Vänta, jag ska kolla om jag kommer högre upp.
Jag är rädd att den inte klarar tyngden
och bara välter.
Det var lite läskigt, för Dave har ingen handbroms.
Rätt som det var... han var inte i bilen, och den åkte baklänges.
Anthony var på taket, med en kamera.
Maxim satt i framsätet och bilen rullade bakåt.
Det tog en en stund för min hjärna att fatta vad som hände.
Sen började Dave springa med dörren, och allt rullade nerför.
Han försökte ta sig in, men det gick inte.
-Hör ni, Mac eller Charley? -Ja?
Kan ni kolla på stenen om dess...
-Den här stenen? -...om det finns nån plats?
Om vi inte får igång Davids pickup
kanske de sitter fast här ute i öknen.
Alle man till pumparna.
Det är nog upphängningen eller nåt.
-Finns det vätska i upphängningen? -Fortsätt, Dave.
Jag tror inte vi kan flytta på stenen.
Alla hjul är snyggt fastkilade.
-Kolla bara... -Det gick bra.
Fortsätt du. En till, om du kan, Mac.
-Det här är min, vet du. Hon fick mig hit. -Ta den tid du behöver.
Kom igen nu.
Stressa inte. Låt det ta tid.
Dave, ta inte i för mycket. Du är högt upp.
Om vi drar ut den nu...
...kanske bilen faller ner på stenen igen, när vi drar.
Din domkraft är inte 100 %, var jätteförsiktig...
Den får ju inte rasa ner i skallen på dig.
Vi får dra stenen hitåt.
Ja. Om vi kan flytta den cirka 20 cm...
Vad tror du, Mac? Går det på det här sättet, tror du?
Du kan ha rätt.
Domkraften har lite kvar att ge.
Ett snäpp till. Så får vi se vad det kan ge.
-Okej. -Jösses! Den är fri!
Ja, men än är inte faran över.
-Hur säker är domkraften? -Jo, den är nog rätt säker.
-Den är inte perfekt, men rätt bra. -Inte otroligt bra.
Mac, du får inte ligga därunder.
Vi måste få repet runt stenen i alla fall.
Absolut. Jag gör det nu.
Mac, var försiktig under den där.
-Vänta, nej, gör det igen. -Vi har den!
-Alla får hålla sig lugna! -Ta den tid du behöver.
Ta det lugnt!
Skit, folk har ju skallen under det där.
Okej, jag gör om det.
Hurra! Okej, håll er borta från bilen, okej?
Vänta, nu...
Akta er nu. Jag kör till nånting platt.
-Mac, kom ut därifrån. -Det droppar inte längre.
Vi rensar bort stenarna från hjulen.
-Nånting har ramlat av. -Ja.
En rätt stor grej har lossnat.
Dave, vill du inte ta en titt på den där metallgrejen
-som ligger på marken? -Plocka upp den, ja.
Det är okej, killar. Antingen går den eller så inte.
Japp.
Däcket ser inte för bra ut. Han borde inte köra den.
Och en hel stor grej i metall. Den hade lossnat.
Nåja, det är hans beslut.
LOKAL PRODUCENT
För just nu är vi alla vid liv.
-Vi har en lång väg kvar. -Ja.
Ja, jösses. Skönt att vi har kört en liten bit.
Jag vill inte vänta längre, utan komma iväg.
-Hör du... -Vad är det här, tror du?
-Om han tappar ett hjul, får vi... -Ja.
-Det blir mer skada och värre. -Allvarligt.
Det funkade i en minut.
Ja, ibland kan två minuters paus spara en massa tid.
Nu räcker det, Maxim. Jag vill inte vara kvar här i öknen.
När pickupen rullar måste man låta den rulla.
Det här är prototyper och vi har kört hårt med dem,
-Jag hör dig. -Låt se nu hur det går. Älskar dig.
Jag är precis bakom dig. Älskar dig också.
Vet nån vad det var för en del?
Vad var den till för? Vad gör den?
Det var absolut en del av upphängningen...
-Just det. -På andra sidan.
Det kan bara vara en extra behållare för olja.
-Kan den ha... Nej? -Nej, nej då.
Det var för mycket... som...
För en sån stor bil behöver man reserver.
Nu tar vi lite vatten innan vi rör på oss.
-Lite gårdagens urin, kanske? -Åh, urin. Fint.
Jag kissade faktiskt i den i går.
Detta är ett stort och dynamiskt skifte.
Ett dramatiskt skifte för vägarna, i äventyret...
Insatserna är högre för att vi inte kommer fram.
Saker går sönder.
Jag tror att efter ett tag på en sån här tripp
börjar man tröttna.
Dynamiken mellan karaktärer.
Jag har aldrig känt mig närmare dig än nu.
-Jag älskar det så mycket. -Ja, det är underbart.
Och man behöver en paus från varandra.
Det här är som en perfekt storm just nu.
Glöm inte att vi har suttit...
på 5 000 meters höjd i tre dagar.
Ja.
4 572 METER
Bakom oss tuffar killarna på.
Vad ska vi göra?
Fortsätt ni. Det blir mörkt fort.
Det är okej, grabben.
Vi har kört på en stenbumling. På förarsidan, längst bak.
PRATAR MED EN RIVIAN-MEKANIKER
En bamsesten. Den hade sönder upphängningsanordningen.
Det sprutade vätska ur den.
Tror du att... Kan jag koppla bort den pumpen?
Fyra sladdar, grå. Ska jag dra ut dem?
Okej. Tack, Pete.
Det här är som betong nu.
Är det här en väg?
Herregud!
Skojar du?
Vackert!
-Jag skulle vilja gråta. -Åh, herregud!
Detta är totalt platt jämfört med vad vi har haft förut.
Kolla på himlen därborta. Oj.
Vad jag älskar det här.
Jag har så himla kul!
Så vackert.
Vi ligger lite efter i schemat,
men det var bra att vi kunde hjälpa David med stenen.
Det har varit en mastig tur idag men vi får fortsätta i kväll mot Uyuni.
Det var som i en dröm,
en lång färd, saltfälten i månskenet,
och sen detta perfekt vita hotell.
Det var snällt av dem att vi fick ladda över natten.
-Det finns en kontakt... -Du kan ladda upp där.
-Så här? -Ja.
Hej, laman.
BRUNO LAMA
Han är så mjuk.
En dag blir du en tröja.
Vad sa du?
Jag sa: "En dag blir du en tröja." För de klipps som får.
Så mjuk.
De har ställt upp mina gamla kompisar här.
Vi har just haft tre magiska, extraordinära dagar.
Vi fick lite grann...
DAGBOKSKAMERA
...asfalt och då...
Vi kom upp i 170 km i timmen och det var så kul att köra fort.
Egentligen, om man tänker efter, är det uppbyggt av saltsten.
Bokstavligen.
Jösses, vad gör du med bilen?
En himla bra fråga.
Har du nog med grejor med dig? Har du det?
-Vi improviserar. -Improviserar, ja.
-Ja, det är vad vi gör. -Ni måste improvisera, va?
-Vi tillverkar grejor. -Tillverkar egna grejor.
Jo, Davids bil...körde på... Det var en stor sten.
Ja.
-Och den här delen av bilen är borta. -Just det.
Vad är det där?
-Det är reservbehållaren för hydraulolja. -Ja.
De här är det.
Charley? Det är en behållare. Tack så mycket, tack.
-Är det en reservbehållare? -Ja.
-Den här. -Ja, den.
Oj. Aldrig en tråkig dag, va?
Aldrig en trist minut, faktiskt.
Rivianbilarna är nästan klara igen.
Vi har en lång dags resa idag,
men först måste vi kolla in de här saltfälten.
UYUNI SALTFÄLT
Helvete! Så stort!
Världens största saltfält här utanför Uyuni i Bolivia.
Så vackert.
Vilket ställe.
Märkligt, det ser ut som hud, eller hur?
-Ja, som elefanthud. -Ja.
Vissa tider på året regnar det här,
typ, månader i sträck och då blir alltihop en sjö.
Och troligen världens största spegel.
Om man kommer för långt ut i mitten kan man inte...
Då ser man ingenting, sägs det. Man går vilse, liksom.
-Man blir helt desorienterad. -Totalt.
Man ser inte horisonten, och allt man ser är faktiskt salt,
och blir helt förvirrad om varifrån och vart man ska gå.
Folk har omkommit härute.
Det är jättefarligt, men otroligt vackert.
Nu är vi här mitt på bolivianska högplatån.
3 600 meter ännu.
3 672 METER
Jag älskar de här sista dagarna
fast det har funnits stunder då det har varit svårt.
Jag kör helst på sånt här underlag.
Jag kör mest på gatorna, liksom.
Nån gång kanske jag ger mig ut i vildmarken, men oftast inte.
Jag vill inte köra så värst fort.
Jag gillar att köra mc från punkt A till B och...
...och det här känns som hemma.
Hojarna har skött sig väldigt bra.
Harley-hojarna har klarat av många utmaningar.
Men de är splitternya cyklar.
De produceras inte än, utan är prototyper.
Att köra såna här el-cyklar från Tierra del Fuego till Los Angeles
vilken story det blir om vi klarar av det med dem.
De hjälper oss med allt de kan.
Jag är en stolt Harley-Davidson testförare. Det kan stå i mitt CV!
På väg mot vårt första UNICEF-besök.
Jag älskar att jobba med dem, och deras arbete.
Det är så otroligt viktigt.
Det har varit en stor ära att få jobba med dem.
Idén är att UNICEF började samarbeta med Bolivias regering
om en kampanj att starta skolor
där ursprungsbefolkningen får utbildning på sitt eget språk
vid sidan om spanskan,
och får lära sig mer om sin egen kultur, för det fanns inte förr.
-Hej, vi brukar minsann inte komma tidigt. -Tänka sig!
Ni klarade det! De överlevde!
Det handlar om att ge utbildning
till ursprungsfolkens barn som bor långt bort.
Ni ska få se en otrolig skola mitt i ingenstans.
Somliga barn går i timmar för att komma till skolan.
Det är rätt otroligt att se vilka avstånd de traskar.
Hur såg livet ut för dessa quecha-barn innan skolan fanns?
43 % av Bolivias befolkning är ursprungsfolk.
För 30 år sen fick jag inte lov att bära en sån här.
Ursprungsfolken var bortglömda i landet
som om de inte fanns.
1990 startade UNICEF arbeta med åtta skolor...
...och introducerade tvåspråkighet och interkulturell undervisning,
och lärde ursprungsfolkens barn deras eget språk...
...och använde kunskap från deras egen kultur.
CHALLAMAYU-SKOLAN
Detta quechua-samhälle har byggts upp runt skolan.
Det började för tio år sen.
Hejsan, hejsan.
Hej! Hur mår du?
-Hejsan! -Hej.
Vadå?
-Tack. -Var så god.
-Trevligt att träffas. -Välkommen in.
-Den här vägen. -Stanna där.
Hej, jaha ja.
Okej, ja. Det gillar jag.
Tack så mycket.
Den här.
Den är för att dansa.
Åh, vad hon är duktig.
Fyra, fem, sex, sju, åtta, nio, tio.
Är det där på deras eget språk?
-Ja, det är på quechua. -Just det, quechua.
Så underbart att hur dessa barn lär sig de ursprungliga namnen
på lokala örter och blommor.
"Rot."
-Hur gammal jag är? -Ja.
Fyrtioåtta. Att du vågar? 48.
Vad jobbar du med?
Jag är skådespelare.
Vilka filmer har du gjort?
Har nån sett Trainspotting?
Nej. Har ni sett...
Har ni sett Star Wars?
Star Wars?
Ja? Nej? Kanske inte häruppe.
Christopher Robin?
-Nalle Puh? -Tror inte det.
Koppla mig till min agent.
Ingen av ungarna har sett nåt jag har gjort.
Nån av mammorna.
-Deras hattar är så fina. -Så coola.
Lager på lager av färgat tyg och en jättefin hatt.
Finns det nån som stickar i klassen?
Jag, jag, jag!
-Åh, allihop! -Oj.
-Nu är det min tur, Charley. -Nu är det din tur, Ewan.
Jösses, titta på det där! Ni kan verkligen sticka.
Se på mönstret han gör!
Skojar du? Har du gjort det här?
Kolla... så komplicerat.
Det är lätt. Man ska bara röra på händerna.
Barnen bevarar sin kultur
genom att sticka och andra kunskaper.
Den stickade mössan, som heter "chullo"
berättar var barnet kommer ifrån och hur dess relation med naturen är.
Det är svårt. Jag har stickat en sån.
Det är svårt att sticka i för det är inte vanlig ull.
Han har kjol på sig.
Du har inget skägg.
Ja, men det är sånt vi har på oss, en kilt.
Det tror jag inte på.
Jo, det är hans "kjol".
Och såna här strumpor.
-Jag tror inte på dig. -Jo.
Olika färger för olika familjer, ser du.
Charley!
Okej.
Kära nån!
Jag är för stor för stolen.
Tack för att ni har kommit till Bolivia.
Det är helt vårt nöje. Vi är så glada att vara här.
Tack för att ni valt Bolivia och för att ni kommit till skolan.
Tack för att ni valt Bolivia och besöker oss.
-Det är en sån vacker plats i världen. -Det är helt vårt nöje.
Det var så underbart däruppe.
Och ungarna, så himla gulliga och trevliga.
De hade uppvisning för oss.
Betydelsen för folket här
att bli undervisade på sitt eget språk och i spanska.
Världen ligger öppen för deras fötter.
Bokstavligen, på 3 600 meters höjd.
Världen ligger faktiskt för deras fötter.
Titta, en bil.
La Paz.
Det här är La Paz, vi klarade oss hit, Charley.
Vi är på väg till La Paz. En tätt befolkad stad,
men tydligen med en god balans mellan modernitet och infödd kultur.
Det ska bli spännande att få se.
Helt otroligt. Fantastiskt.
Det är en lysande idé, för...
Den går inte på marken, och förorenar inte.
Den tar ingen plats.
Och man får ju plats också.
I en stor överbefolkad stad som den här kommer man ändå fram.
Ja.
Fast det är nog hemskt i en sån där lägenhet
och hela tiden kör en linbanevagn förbi.
Är ni redo att åka kommunalt?
Vart ska vi? Vart?
Vi blir så andfådda här.
-Åh, La Paz. -La Paz, här kommer vi.
Jisses. Jag kan inte andas.
Jag vet, jag gillar det.
Vi åker linbana.
-Ser du? -Vilken utsikt!
Är det här linbanan till stan?
Vi är på väg mot Casco Viejo, de gamla kvarteren.
En blandning av eklektiska butiker och hantverk av bolivianska konstnärer.
Vi köper nåt mer att pimpa Claudios mc med.
Ja.
Åh, det där är väl speciellt, va?
Det första man märker är blandningen av ursprungsfolket och...
LOKAL PRODUCENT
...folk med spanskt ursprung, det blir en riktig röra, eller hur?
Jag älskar de där plommonstopen.
-De är underbara. -Så fantastiskt, va?
Underbar musik. Så att alla vet att de är här.
Ekologiskt effektiv.
Det är ju underbart!
Det tar luven av "pip, pip, pip" utan vidare.
Hemma låter glassbilen så där.
Det är så mjukt.
Det här, det är vad vi behöver till Claudios hoj.
Mera såna, mycket mera.
Den kör liksom så här.
Och så säger laman: "Ah!"
Men kolla det här!
Jösses, den har ju sex strängar.
Tack så mycket. Jättefin butik.
-Okej, tack ska ni ha. -Finfint. Snyggt, tack.
Hmm, den här är trevlig. Resestorlek.
Åh, fint ljud.
Den är väl fin, va?
Den lila är finare, tycker jag. Lite hippietyp...
Typisk för platsen.
-Det är väl häftigt? -Den är gjord för dig.
Den är riktigt fin. Jag gillar den.
Tack så mycket.
-Tack ska ni ha. -Tack! Hej då.
Jag älskar det här.
En sån intressant mix av tradition och modern kultur.
Vi ska till en restaurang som började som skola
för oprivilegierade barn.
Sen dess har många elever som gått här blivit toppkockar.
Det här är inte precis vad vi fått att äta under de senaste veckorna.
Hur var dieten?
KÖKSCHEF
-Lite upp och ner, kan man säga. -Lite kex...
...chokladbitar, Snickers...
-Snickers, ja. -Jösses. Okej.
-Vi får se till att göda er. -Ja.
Det här kallas wira-wira, och är en traditionell växt i Anderna.
Vi har små vaktelägg.
Vi fyller den och röker den med wira-wira.
Det blir som ett finger...
Kan du visa dem ett vaktelägg?
Jag älskar att de lägger så mycket vikt vid detaljerna.
Ja, det är underbart.
Det här känns som en av de coolaste städer
jag varit i i hela mitt liv.
Vi jobbar väldigt nära själva producenterna.
Tre gånger per år kör vi runt hela Bolivia
för finna produkterna och ha kontakt med producenterna.
Oj då. Är allt från Bolivia?
Vi jobbar till 100 % med bolivianska produkter.
-Oj. -Oj, så bra.
Ja.
Vi söker över Anderna, Amazonas och Chaco-land
för att samla råvaror.
Folk som kommer hit vill se hela Bolivia...
Och vi lägger upp hela Bolivia på tallriken.
Det är själva tanken.
Så gjorde jag. Jag var diskare i tonåren.
Du är kock och jag diskare. Så funkar vår relation.
Det är så kul att titta på folk som dessa,
och jag har jobbat i många kök
och vi höll på sånt där småpyssel som han gör, och jag älskar det.
Det tar några år att komma till den här nivån.
Det var en sån speciell plats
för allt började med dessa fattiga barn som fick börja där.
De lärde sig laga mat
och en hel del av dem blev kökschefer på egen hand
i kök över hela världen.
Det var verkligen mycket gott.
En helt exceptionell middag.
Handgjord här i Bolivia,
inga märken och inget alls, men så vacker.
Halsen är så fin. Kolla på träet på halsen.
Är den inte fin!
Och jag tänkte när vi köpte den:
"Jag har just köpt en gitarr.
Jag menar... Hur ska jag få hem den?"
Sen tänkte jag...
"Jag stoppar den i Sprintern och kör hem den, så klart."
Det var en kul tanke.
En del av mig ser du inte av
En del av mig, som inte syns
Hopplöst kär i dig för evigt
Hopplöst ger jag dig allt
Jag ger inte upp dig
Sviker dig aldrig
Låter dig aldrig falla
Om tillfället nånsin kommer
Okej.
Du kan gå iväg eller sova med den
intill fönstret eller i tältet.
-Jaha ja. -Om nånting händer...
Den låter så när strömmen sviktar.
-Då vet man om... -Jaha, det är tvärtom.
Om man inte laddar så kan man...
Du är en sån klok kille, du.
Vilka bättre platser...
Vi ska till Titicacasjön och hamna på Copacabana.
Men det finns en båt som går...
...och vi måste...
Den slutar gå när det är mörkt, så...
Har du sett pyntet på Claudios hoj?
Den skrikande laman.
Vad tycker du, Claudio?
Imponerad.
Han säger "Ah!" i vinden. Precis som du på din Sportster.
-Vilket ställe! -Jag vet, helt galet.
Jag vill inte lämna La Paz, jag gillar det så mycket.
Jag vet.
Kolla, en sån där cool buss.
Ja, jätteläckra.
Kolla storleken på bakrutan.
Den är så häftig, va?
Man behöver rejält med gardiner till en sån bakruta.
Så häftigt!
Han tänker visst köra upp för kullen, va?
El Alto, en stad precis utanför La Paz.
På 4 200 meters höjd är det av planetens högst belägna bebodda platser.
4 267 METER
Det här känns inte logiskt, va?
Ingen mening alls. Vi skulle ha stannat på huvudvägen.
Då hade vi bara kommit rätt upp på...
Det spelar ingen roll.
Vi har väldigt ont om tid. Vi ville ju komma till Copacabana.
Den här färjan som ska ta oss över Titicacasjön
har en regel som...
Sista färjan körs när solen går ner.
Vi måste hinna med den.
Jag åker rakt fram.
På min står det skarpt vänster och sen höger.
Vi bara klättrar och klättrar. Det är helt otroligt.
Lång väg uppåt, va? Jösses.
Uppeti-upp.
Oj.
Det här...
Min visare säger åt höger hela tiden.
Jag vet inte vilken det är.
Vi har nog åkt vilse.
Det här drar på batterierna.
Den andra Rivian ligger bakom oss.
Vart ska han nu?
Upp hit?
Är det sant?
Åh, men den... Kom tillbaka!
Säkert att du vill klättra där?
De har kört fel.
Jag tror vi måste ta den andra vägen, det där är inte åt rätt håll.
Nej, jag vill inte.
Det är alldeles för brant.
David...
Anthony, vänta lite där. Jag måste bara vända.
David...
Jag måste ut.
Där är motorvägen!
Då ska vi köra här.
-Se upp för bussen till vänster. -Och sen...
Vänster... mitt vänster.
Jag är skräckslagen, jag hämtar mig sakta fortfarande.
Vi körde upp dit. Det var fullständigt fel väg.
Vi har just fått nya bromsar.
Killarna jobbade till halv fyra i morse för att få bromsarna klara.
Jag var skräckslagen.
Jag har Anthony i baksätet som filmar.
Taylor hänger ut i ett fönster.
Jag överdriver inte, det här är högst upp på La Paz högsta topp
och det var kullersten.
"Herregud, om bilen pajar nu är vi rökta!" tänkte jag.
Vi hade ju inte fastnat i synfältet.
I alla fall...
...nu har jag ett problem att lösa.
Jag har aldrig hållit ratten på tio i två så länge förut.
Min bilskolelärare i high school borde vara stolt över mig.
FÄRJAN, TITICACASJÖN
Charley, jag börjar känna av höjden nu.
Jag vet.
TITICACASJÖN
Tänk, att vi klarade det!
Titicacasjön, världens högst belägna sjö.
Sista färjan.
Killarna är därborta. Det var en riktigt knepig tripp.
De kämpade nog rejält.
En helt hembyggd färja, det älskar jag.
Så helt utan säkerhet och helt galen.
När man ser nåt sånt här på planeten
som faktiskt händer ännu här och var. Som en serieteckning.
Det är så kallt.
Jag är absolut sjuk, Charley.
Du, höjdsjukan slår till när den vill.
Taylor är sjuk igen och Ewan känner av det också nu.
Kom nu.
Vi hämtar en doktor.
Ewan, mår du bra?
Jag är hos dig, grabben, okej?
Taylor blev riktigt dålig väldigt fort,
men jag är inte orolig bara för honom.
KAREN LÄKARE
Jag hoppades att du skulle vara den ledigaste doktorn
i världshistorien.
-Ingen fara. -Ewan mår inte bra.
-Okej, vi tittar till honom. -Han har inte bett dig komma
men jag vill gärna att du träffar honom, okej?
Okej, nu går vi till honom.
Ewan?
Undertexter: Eva Söderqvist