Světová výstava 1964.
Představte si karneval. Umístěte ho do rakety
a vystřelte do budoucnosti. A tím se aspoň přiblížíte.
Byla to jedna z těch exkurzí, z nichž se vám nechce domů.
Vítá vás Futurama II, vaše jízdenka do světa zítřka.
- Boží. - Bezva. Paráda.
Podvodní vlaky sblíží světadíly a obchodní styk.
- Já chci žít pod vodou. - A při vybírání pošty zadržet dech.
To dělám i tak. Máme schránku u popelnic.
Koukejte na ty malinké lidi budoucnosti.
Zdravím, lidičky!
Zůstaň ve vozíku, Harriet.
Hrozný obr!
Utíkejte, lidičkové budoucnosti! Na město útočí ničitel zábavy.
Pane Horatio, Harriet a Janie vyrušují.
Děti, nevyrušujte budoucnost.
Kazíte poslední skvělou jízdu dne.
Věřili byste tomu všemu, co jsme dneska viděli?
Robotické služebné, elektrická auta, satelity!
Představte si, co všechno bych mohla špehovat z vesmíru.
Snědl bych všechno jídlo budoucnosti.
Co může být belgická vafle?
Tipuju, že je to vafle, a, dávej pozor, je z Belgie.
Ty jo.
Třído, teď si zapište hlavní postřehy do úkolu.
Co vás po zážitcích z výstavy na budoucnosti nejvíc láká?
Mě? Úplně všechno.
Pět minut odteď. Hodně štěstí při psaní.
Co mě na budoucnosti láká? Raketoplán, elektrický kartáček.
Nevyberu si. Soustřeď se.
To, čím mě budoucnost nejvíc láká, je...
To snad ne.
Poprvé v životě jsem já,
Harriet M. Welschová, budoucí velká spisovatelka, měla... spisovatelský blok.
Já chci prostě být. Ty chceš prostě být.
My chcem prostě být.
A já budu si, kým zamanu si,
řeči nechte si.
Ne, neostříhám se,
oblíkám se, jak chci,
já ráda mám, když sama sebou jsem.
Já si nenechám... Ty si nenecháš...
My si nenecháme poroučet.
„SVĚT ZÍTŘKA“
ŠPIÓNKA HARRIET
PODLE KNIHY
Abych získala nejlepší představu pro školní prezentaci,
potřebovala jsem zaujmout jiný úhel pohledu.
Fajn. Ale proč jen to?
Budoucnosti, ukaž mi, co skýtáš.
Bez obav. Mám na to řidičák.
To je můj výjezd. Nashle.
Páni. Rajčatový sendvič z budoucnosti.
Vynikající.
Robotko Gollyová, čím budoucnost láká tebe?
Jsem naprogramovaná na to neodpovědět, dobrý špión na věci přichází sám.
Nepotřebuju víc nápadů, jen jeden dokonalý.
Každý psal, jako by o nic nešlo,
i Bledule Whitehead.
Pane Horatio. Už to mám. Tak jestli má někdo potíže,
můžu mu pomoct.
Odpal, Marion.
Jak mám být budoucí spisovatelka, když nenapíšu o budoucnosti
na místě napěchovaném budoucností?
Konec.
Třído, máme trochu času, než pojedeme zpět.
Kdo vyzkouší „belgickou vafli“?
To zní zábavně.
Ano.
Jsi v pořádku, Harriet?
Nic mi není.
Tys mě právě vyfotil?
Hej!
Pojď, Harriet. Vafle budoucnosti čekají.
Viděli jste? To je šmírák.
Jo, Harriet. Kdo by někoho špehoval, aniž by se zeptal?
Viď? Budu ho sledovat a zjistím to.
Ne. Když pan Horatio zjistí, žes odešla, budoucnost strávíš po škole.
Máš naprostou pravdu, Čipero. Tak mě radši kryj.
Teta Gollyová říkala: „Stopu musíš následovat.“
Pardon.
Mám tě!
Co je?
Proč jsi mě fotil bez zeptání?
Já nefotil tebe.
Vyfotils zmačkaný papír z mého zápisníku?
Ty vidíš papír ze zápisníku. Já pravdu.
Odpadky, praskliny, to, co lidi nevidí, je umění.
Jsem fotograf.
Nechápala bys. Jsi jen dítě.
Dítě? Kolik je tobě, 14?
Čau. Už tak trčím na výstavě. Na co trčet ještě s tebou.
Proč tu jsi, když ti to vadí?
Naši dělají v Pavilonu Kodak. Baví burany
a já na tom falešném místě hledám něco skutečného.
Proč je falešné doufat v lepší budoucnost?
- Nevěřím v budoucnost. - Já zas v hulvátství.
Užij si to, dítě.
Užiju.
A až napíšu oceněnou práci
o úžasné budoucnosti, uvěří v ni i někdo jako ty.
Kdyby měla lidská bytost dítě se zdí, tohle bylo ono.
Janie! Čipero!
Haló, Marion! Kde jsi?
Stojím na lavičce. Jen mě nahlas.
Nevěděla jsem, co dělat.
Už jsem se ztratila v psaní. A teď i v realitě.
Belgické vafle!
Tak co odpadkové fotky?
Ne že by tvé fotky byly odpad. Ale...
Co chceš?
Měli jsme napsat školní práci,
ale nevím, co psát.
Uviděla jsem tebe a řekla: „Mě špehovat nebude.“
Ale pak jsem se ztratila.
Pomůžeš mi najít spolužáky?
Ne.
Už ti někdo řekl, že nejsi moc milý člověk?
Ale naši ti pomůžou. Pojď.
No tak jo. Bezva. Jsem Harriet, mimochodem.
Chuck. Jmenuju se Chuck.
Ochutnal jsem budoucnost, Janie.
Je z Belgie a je to vafle.
A změní svět.
Soustřeď se. Musíme najít Harriet.
Soustředit. Najdu ji.
Napsala jsem šlehačkou „Harriet“ na vafli ve stánku.
Na ubrousku pod ní stojí: „Sejdeme se v...“
SEJDEME SE JANI
To je můj vzkaz?
Čipero, jak nás teď Harriet najde?
Nahoře možná poznáte nejslavnějšího klauna světa.
Nahoď úsměv, klaune. Jsi na vůbec největší fotce.
Větší už je na výstavě jen ruské kolo Royal Tire.
Chucku.
Ahoj zlato.
Před večeří jsme tě nečekali. A už vůbec ne s kamarádkou. Skvělé.
Jsem Harriet M. Welschová. Jsem skvělá. Děkuji.
A taky ztracená. Pomůžete jí?
Ach, drahoušku.
No, jsme uprostřed prohlídky.
Ale žádný strach, mladá dámo. Chuck to tu zná líp než my.
Chucku, doveď ji za ostrahou.
Fajn.
Jsi ve skvělých rukou.
Měj se, zlato.
- Opatrně, synku. Rozumíš, nepřežeň to. - Tati, přestaň. Vím, co dělám.
Pojď, Harriet. Je to daleko.
Na druhém konci.
Jasně. Poslední obhlídka mi snad nažhaví závity.
Jsi fakt zvláštní, Harriet. Možná máš naději.
Drž se mě. Třeba se přiučíš.
Lekce první. O co myslíš, že tu jde?
- Světový mír? - Špatně!
Troubové ze světa chtěj něco trhnout.
LIMONÁDA ZÍTŘKA
Každý pavilon...
ŠVÝCARSKÉ SUVENÝRY
...inzeruje krámy.
To je závažné, Harriet.
Zapiš si to.
Za to bych dostala pětku.
A nikdy se nestala spisovatelkou.
To nevíš. Ani bedny nevědí, co budoucnost přinese.
A ty to víš líp?
Vím, že žít přítomností mírní obavy z neznáma. Co právě cítíš?
Beznaděj! Když nedostanu nápad na esej,
pan Horatio mě nechá navěky nosit oslovskou čepici.
To teprv bude. Co cítíš právě teď?
No,
právě teď
svítí sluníčko.
Lidi se usmívají.
Vlasy mi voní po preclících.
Není to lepší, než se bát, co přijde?
Pohneme se, jo?
Jo. Pohneme.
ŠVÝCARSKÉ SUVENÝRY
Hele na tu veteš.
To by si nasadil jen trouba.
Zkusíme, jestli jste dávali pozor.
Já dávám pozor pořád.
Slečno Hawthorneová, vzala byste mi mé poklady?
Řekne mi někdo jméno některého tvůrce výstavy?
Co třeba slečna Welschová?
- Zatraceni. Jsme zatraceni. - Čekám, slečno Welschová.
Charles Eames, pane H.
Správně, slečno Welschová. Jsem rád, že tu je někdo plně přítomen.
Já nevěděla, že umíš Harriet.
To ani já ne.
Když mám strach, mám vyšší hlas.
Ostraha je tam.
Ty jo, co je to?
Jak tě může nebrat budoucnost, když vidíš tohle?
Fototelefony?
Fakt myslíš, že se na sebe lidi budou chtít dívat?
Samozřejmě!
Chci vidět Janie smát se mým vtipům, a ne ji slyšet chrčet.
- Tak už tě něco napadlo? - Ne.
Tohle je nejfuturističtější místo na světě. Co je na tom tak těžkého?
Spisovatele nemůže napadat jen tak něco.
Musíš najít něco, co jiní nevidí.
Jo. Musíš zachytit svět ze správného úhlu, což dokážeš jen ty, ano?
Občas je stresující udělat to pořádně.
Psaní je lehký. Je to jen mluvení na papíře.
Když ti to přijde lehký,
co kdybys ty napsal o tom, co tě láká na budoucnosti,
a já nafotila výstavu?
Lepší umělec vyhraje.
Tak jo. Platí.
- Opatrně s tím. - Opatrně s tím.
Můžu tě vyfotit?
Portrét? To je tak tuctový.
Harriet.
Ujel mi prst.
Čas vypršel. Čti a plač.
Jsou živé. Docela dobrý, na amatéra.
Díky. Teď ty, chytráku.
„Budoucnost jsou odpadky?“
To je vše, cos vypotil?
Jen si to vem.
V jakékoli budoucnosti budou odpadky.
Takže je vždy budou muset uklízet uklízeči.
Počkat. Tak ty tvrdíš...
Budoucnost jsou rozhodně uklízeči.
Ani náhodou. Budoucnost jsou rozhodně odpadky.
- Uklízeči. - Odpadku.
Proč to nemůže být oboje?
Budoucnost jsou odpadky i uklízeči? Fajn. Je to pravda.
Budoucnost jsou odpadky a uklízeči! Budoucnost jsou odpadky a uklízeči!
Slyšeli jste to? Budoucnost jsou odpadky a uklízeči!
- Kolik je hodin? - Půl páté.
Nestihnu to. Jsme blízko ostrahy?
Jo, ale nač volat poldy, když tvou třídu najdeme sami?
Jen musíme výš.
Neříkal tvůj táta, že vyšší než Pavilon Kodak je jen...
Ruské kolo!
Pojď, Chucku! Závod.
Hele. Tvůj učitel, ne?
Hej!
Hej, neběhat!
Jo, neběhat!
To jsme jim to dali.
To teda jo.
Je ti dobře?
V pohodě. Jen jsem se zadýchal. Můžeme se posadit?
Vím přesně kde.
Bavte se.
Je ti líp?
- Řekl jsem, že dobrý. - Nevadí.
Jestli ti není dobře, tak taky nevadí.
Pojď hledat tvou třídu.
- Nejsme tu snad proto? - Jsme, ale...
Přestaň se o mě bát. Nesnáším to.
Je mi dobře!
Tohle „je mi dobře“ jsem znala.
Znamená: „Není mi ani trochu dobře.“
Chtěla jsem mu pomoct,
ale stejně jako u eseje jsem nenacházela slova.
To je moje třída.
Jestli nestihnu prezenci, je po mně.
Ne, tohle není možný. Musím vystoupit!
Ani jsem nezačala psát úkol!
Máš asi strach.
Neznáš pana Horatia. Zavolá našim.
Třeba jo.
A třeba budeš mít průšvih, rupneš nebo půjdeš na vojnu.
Ale trápením to nezlepšíš.
Trápení jen bolí. Věř mi. Vím to.
Jak to?
Protože...
Protože mě občas trápí, co mi budoucnost chystá.
Říkals, že v budoucnost vůbec nevěříš.
Nenuť mě to říct. Zní to tak dramaticky, ale...
Mám nemocné srdce. Tak se někdy budoucnosti bojím.
A můžu věřit jen současnosti.
A tohle... to mě inspiruje.
Tak proto se Chuckovi rodiče tak báli,
proto mu došel dech a... a proto se zdál tak osamělý.
Jen on a jeho foťák. Bál se, že přijde k úrazu.
Nemůžu uvěřit, že dnešek končí.
On pláče?
Prezence. Kdo bude číst jména, co budu odškrtávat?
Měl by je číst Čipera, pane Horatio.
Všechna jména.
Nemůžu být Harriet i dělat prezenci.
Mluv pomalu, Čipero.
Pomaleji, než jsi kdy v životě mluvil.
Víš, nikdy jsem tu nejel.
Shora ta výstava nevypadá tak zle, řekl bych.
Potřebovals ji jen vidět jinak.
Aspoň jsem to slyšela.
To je dobrá rada.
Promiň, že jsme třídu nenašli včas.
No, neznám budoucnost, ale naučils mě, že to nevadí.
Tak už žádné obavy.
Je načase žít současností!
S tebou.
Tak jo, Thompson?
Zde.
Dál je tu Tanaka?
Zde.
Walden?
Dělej, Čipero. Autobus už je skoro tu.
Co se děje, Čipero? Další jméno je Welschová, Harriet M.
Jé, ty jo! Zamrznutí mozku. Hú!
Jen to řekni.
Welschová, Harriet.
- Je na ruském kole? - Co že je?
- Pane Horatio. Nechci mluvit za Harriet. - Ale mluvils za ni.
Ale řekla, že světové výstavy nemá dost. A, no, asi ani já s Janie.
Poslouchám tě.
Když jsme nebyli na největším ruském kole světa,
jak můžeme říct, že jsme byli na světové výstavě?
Třído, na ruské kolo!
- A autobus? - Ano, slečno Hawthorneová.
Vezmete mi tam cennosti?
Hned jsme zpět.
Počkat. Jdu taky.
Ty jo! Tohle se fakt houpe.
Není to tvá třída?
Nemůžu se dívat. Nastupují do autobusu? Odjíždějí?
To zrovna ne.
Skvělý nápad, Harriet. Kéž by napadl mě.
Děkuju. Myslím.
Ahoj. Nevím jak, ale zachránili jste mi život.
Vrať mi to v belgických vaflích!
- Přátelům na tobě moc záleží. - Však jsem skvělá.
Ale ty taky, Chucku.
Harriet, můžu tě vyfotit?
Fakt jsi v pořádku? Chceš vyfotit člověka?
Chci vyfotit opravdovýho.
Nazvu ji „Harriet, spisovatelka“.
Stačilo se jen zeptat.
Konečně jsem věděla, o čem napsat.
Co mě nejvíc láká na budoucnosti. Tak zněla otázka.
Po dni stráveném na výstavě jsem ale objevila něco lákavějšího,
drobnost zvanou současnost.
Budoucnost skýtá spoustu možností,
ale taky spoustu neznámého.
A z neznáma pramení i spousta obav.
Co když se mé sny nesplní? Co když se stane něco zlého?
Co když budu sama?
Ale když žijete současností,
můžete zastavit a potkat kamaráda, co vás přiměje být lepší.
„Žít jinak. Vytvořit něco pravdivého.
Někoho, kdo vám změní celkový pohled.
Budoucnost je předpoklad, co třeba nevyjde.
A protože jste nečekali, až ji vytvoří jiní,
můžete ji učinit lepší.
Společně.“
PŘÍSNĚ TAJNÉ
Překlad titulků: Jiří Sailer