Всесвітня виставка 1964 року.
Уявіть звичайний парк розваг, який ракетою
відправили в майбутнє. І це лише приблизна картина.
З такої екскурсії не хочеться повертатися.
Вітаємо у Футурамі II, вашій перепустці в майбутнє.
-Круто. -Це кльово.
Підводні поїзди поєднають континенти й торгівлю.
Хочу жити під водою.
Йдучи по листи, затримуй дихання.
Я й так затримую, бо скринька біля смітника.
Дивіться, які в майбутньому маленькі люди.
Привіт, люди майбутнього!
Не висовуйся, Гаррієт.
Монстр-велетень!
Тікайте, люди майбутнього! На місто напав велетенський забавопсуй.
Містер Гораціо, Гаррієт з Джені всім заважають.
Діти, не заважайте дивитись на майбутнє.
Ви псуєте останню приємну поїздку дня.
Ми стільки всього сьогодні побачили:
роботів-слуг, електромобілі, супутники!
З космосу можна було б шпигувати за чим завгодно.
От би покуштувати їжі з майбутнього.
Що таке бельгійські вафлі?
Думаю, це вафлі і – увага – вони з Бельгії.
Ух ти.
Діти, а тепер допишіть свої твори.
Напишіть на основі побаченого, що вам найбільше подобається в майбутньому.
Що мені найбільше подобається в майбутньому? Та все.
Даю вам п’ять хвилин. Удачі.
Що мені найбільше подобається?
Космічні кораблі, зубні електрощітки.
Не можу вибрати. Зосередься, Гаррієт.
У майбутньому мені найбільше подобається...
Я не вірила очам.
Уперше в житті в мене,
Гаррієт М. Велш, майбутньої великої письменниці, сталася...
творча криза.
Я хочу Ти хочеш
Ми хочемо
Я стану ким хочу
Моя самостійність
Ні, я не стригтимуся
І носитиму, що хочу
Люблю бути собою
Я не хочу Ти не хочеш
Ми не хочемо, щоб нам казали Що робити
СВІТ МАЙБУТНЬОГО
ШПИГУНКА ГАРРІЄТ
ЗА КНИГОЮ ЛУЇЗИ ФІЦГ’Ю
Щоб якнайкраще виступити перед класом,
доведеться подивитися на все з іншого ракурсу.
Непогано. Та нащо спинятися?
Давай, майбутнє. Покажи, на що ти здатне.
Не бійтесь. У мене є реактивні права.
Прилетіла. Ще побачимось.
Ух ти. Сандвіч з помідорами з майбутнього.
Смачно.
Робот Ґоллі, а що тобі подобається в майбутньому?
Я запрограмована не відповідати
на це питання, бо хороші шпигунки таке з’ясовують самі.
Не треба купи ідей, вистачить однієї, але хорошої.
Усі писали так, наче це просто,
навіть Пінкі Вайтгед.
Містер Гораціо.
Я вже написала. Якщо хтось не знає, що писати,
я можу допомогти.
Відвали, Маріон.
Як я стану великою письменницею, якщо не можу написати про майбутнє
в місці, яке це майбутнє уособлює?
Час вийшов.
Діти, до автобуса ще є трохи часу.
Хто хоче «бельгійських вафель»?
Мабуть, смачні.
Так.
Ти в порядку, Гаррієт?
У порядку.
Ти що, сфотографував мене?
Агов!
Ходімо, Гаррієт. Нас чекають вафлі з майбутнього.
Ви таке бачили? Рознюхує тут.
Так, Гаррієт. І як можна за кимось шпигувати без дозволу?
Саме так. Простежу за ним і все з’ясую.
Не йди. Якщо учитель дізнається, що ти пішла,
то лишатиме тебе після уроків.
Твоя правда, Спорте. Тому прикрийте мене.
Ол Ґоллі раз сказала: «Слідуй за пригодою».
Вибачте.
Попався!
Ти чого?
Ти фотографував мене без дозволу!
Я не тебе фотографував.
Ти сфотографував зім’ятий аркуш з мого записника?
Ти бачиш аркуш, а я – істину.
Сміття, тріщини, речі, яких не помічають. Це мистецтво.
Я фотограф.
Ти не зрозумієш. Ти ще дитина.
Дитина? А тобі скільки? 14?
Я пішов. І так застряг на виставці.
Не хочу ще й з тобою застрягти.
Якщо тобі тут погано, то чого прийшов?
Батьки працюють у павільйоні «Кодак». Дивують селюків,
а я шукаю хоч щось справжнє серед цієї фальші.
Що фальшивого в надії на краще майбутнє?
Я не вірю в майбутнє.
А я не вірю в хамство.
Розважайся, мала.
Ще й як розважуся.
Коли я напишу, яке чудове
буде майбутнє, й отримаю за це нагороду,
у нього повірять навіть такі, як ти.
Я наче зустріла дитя людини й стіни.
Джені! Спорт!
Юху-у, Маріон! Ви де?
Я стою на лавці. Треба на мене поскаржитися.
Я не знала, що робити.
Я не знала, що писати, а тепер ще й заблукала.
Бельгійські вафлі!
Як там сміттєві фотографії?
Я не мала на увазі, що твої фотографії – сміття.
Що ти хочеш?
Я була з класом. Ми мали написати твір,
але я не знаю, що писати.
А потім побачила тебе й подумала: «За мною без дозволу
шпигувати не можна». А потім я заблукала.
Допоможеш знайти однокласників?
Ні.
Тобі казали, що ти не дуже добра людина?
Батьки допоможуть. Ходімо спитаємо.
А, ну добре. Супер.
До речі, я Гаррієт.
А я Чак.
Я відчув смак майбутнього, Джені.
Він бельгійський, і це вафля.
Вона змінить світ.
Зосередься, Спорте. Треба знайти Гаррієт.
Треба її знайти.
Я написала збитими вершками на вафлі «Гаррієт» і лишила тут.
А на серветці написала: «Зустрінемося в...»
ГАРРІЄТ, ЗУСТРІНЕМОСЯ...
Це що, моя записка?
Спорте, як Гаррієт нас тепер знайде?
Нагорі ми бачимо
найвідомішого у світі циркового клоуна.
Усміхніться вже, клоуне.
Ви ж на найбільшій у світі фотографії.
Вище за цей павільйон тільки оглядове колесо «Royal Tire».
Чаку.
Привіт, сонечко.
Не чекали тебе до обіду.
Та ще й з подругою. Як чудово.
Я Гаррієт М. Велш, і я таки чудова. Дякую.
Вона заблукала. Допоможете їй?
Ой, лишенько.
У нас зараз екскурсія.
Та не хвилюйся, дитинко. Чак тут усе знає краще за нас.
Чаку, дорогенький, відведи її до охорони.
Гаразд.
Ти в надійних руках.
Бувай, котику.
Не перестарайся, синку.
Тату, перестань. Я знаю, що роблю.
Ходімо, Гаррієт. Іти далеко.
На той бік виставки.
Авжеж. Може, хоч від прогулянки голова запрацює.
А ти чудна, Гаррієт.
Може, ти не безнадійна.
Іди ближче. Може, чогось навчишся.
Урок номер один. Про що ця виставка?
-Про мир у світі? -Неправильно!
Вона про бовдурів, які прагнуть розбагатіти.
ЛИМОНАД МАЙБУТНЬОГО
Повсюди бренди...
ШВЕЙЦАРСЬКІ СУВЕНІРИ
...що продають непотріб.
Це серйозна тема, Гаррієт.
Напиши про це.
Якщо я про це напишу, це промовлятиме:
«Ти ніколи не станеш письменницею!»
Це ж не точно. Ці розумники теж не знають,
чи саме таке буде майбутнє.
А ти знаєш?
Я знаю, що коли жити цим днем,
то не страшно, що буде далі. Що почуваєш?
Почуваю, що приречена! Якщо не придумаю, що написати,
носитиму клоунський ковпак,
поки голова сама не стане, як ковпак.
Це в майбутньому. А як тобі прямо зараз?
Ну,
прямо зараз
сонячно.
Люди усміхаються.
Волосся пахне кренделиками.
Хіба це не краще, ніж тривожитися за майбутнє?
Ходімо вже, добре?
Авжеж. Ходімо.
ШВЕЙЦАРСЬКІ СУВЕНІРИ
Подивись на цей мотлох.
Таке носять тільки йолопи.
А тепер перевіримо, чи ви уважно слухали.
Я завжди уважно слухаю.
Міс Готорн, будьте ласкаві, понесіть мої речі.
Хто може назвати архітектора виставки?
Може, міс Велш?
Ми приречені.
Я чекаю, міс Велш.
Чарльз Імс.
Правильно. Молодець, міс Велш. Радий, що хоч хтось мене слухає.
Не знала, що ти вмієш наслідувати Гаррієт.
Я й сам не знав.
Може, коли я зляканий, голос стає вищий.
Охорона отам.
Що це?
Як можна не радіти майбутньому, бачачи все це?
Відеотелефони?
Думаєш, люди захочуть бачити співбесідника під час дзвінка?
Авжеж!
Краще бачити, як Джені сміється
з моїх жартів, замість чути її хрюкання.
Придумала, що писати?
Ні.
Це найфутуристичніше місце у світі.
Що тут важкого?
Справжній письменник не писатиме про що попало.
Писати треба про те, чого не бачать інші.
Ага.
Це наче зробити знімок під правильним кутом,
а так можеш лише ти.
Іноді через це відчуваєш напругу.
Писати – це просто. Це наче розмова на папері.
Якщо думаєш, що це просто,
може, ти напишеш про майбутнє,
а я пофотографую виставку?
Переможе найкращий.
Що ж, згода.
-Бережи записник. -Бережи фотоапарат.
Можна тебе сфотографувати?
Фотопортрет? Так прозаїчно.
Гаррієт.
Палець зісковзнув.
Готово. Дивись і плач.
У знімках стільки життя. Непогано для аматорки.
Дякую. Тепер ти, розумнику.
«Майбутнє – це сміття»?
Це все, що ти тут побачив?
Сама подумай.
Хоч яке буде майбутнє, сміття ніде не дінеться.
А отже, завжди будуть ті, хто його прибиратиме.
Стривай. То ти кажеш...
Майбутнє за двірниками.
Та ні. Майбутнє за сміттям.
-За двірниками. -За сміттям.
А, може, і за тим, і за тим?
Майбутнє за сміттям і двірниками?
Непогано. Це істина.
Майбутнє за сміттям і двірниками!
Чули? Майбутнє за сміттям і двірниками!
-Котра година? -Пів на п’яту.
Я не встигну. До охорони ще далеко?
Це там, але, може, ми самі знайдемо твій клас, без полісменів?
Просто треба піднятися вище.
Твій тато сказав, що вище за павільйон «Кодак» лише...
Колесо огляду!
Давай наввипередки!
Дивись. Твій учитель.
Гей!
Не бігайте!
Так, не бігайте!
Ох ми їм і показали.
Це точно.
Ти в порядку?
Так. Просто задихався. Посидимо десь?
Є підходяще місце.
Приємної поїздки.
Тобі краще?
Я ж сказав, що так.
Ну добре.
Та якщо ні, це теж нормально.
Краще пошукаймо твій клас.
Ми ж це мали робити?
Так, але...
Не переживай за мене. Я цього не люблю.
Я в порядку!
Я знала, що це за «в порядку».
Це означає: «Мені погано, як ніколи».
Я хотіла помогти Чакові,
але, як і з твором, не могла знайти правильних слів.
Там мій клас.
Якщо не встигну до переклички, я пропала.
Ні, не можна цього допустити. Мені треба вниз!
Я твір ще й не починала!
Ти якась стурбована.
Ти не знаєш містера Гораціо. Він батьків викличе.
Може, й викличе.
Буде біда, отримаєш двійку, або тебе відішлють у військову школу.
Та хвилюванням тут не зарадиш.
Від нього тільки боляче. Повір. Я точно знаю.
Звідки?
Бо...
Бо іноді я переживаю через майбутнє.
Ти ж казав, що не віриш у майбутнє.
Не змушуй мене казати. Звучить драматично, але...
У мене хворе серце.
І часом я переживаю за майбутнє.
Я впевнений тільки в сьогоднішньому дні.
І це мене надихає.
То от чому Чакові батьки так переживали,
чому він так задихався, і...
і чому здавався таким самотнім.
Тільки він і фотоапарат. Він боявся, що його скривдять.
Аж не віриться, що цей день минув.
Він що, плаче?
Перекличка.
Хто читатиме, поки я перевірятиму, чи всі є?
Хай Спорт читає, містер Гораціо.
Усі прізвища.
Я не можу прикривати Гаррієт і читати прізвища.
Читай повільно, Спорте.
Так повільно, як ніколи в житті.
Я ніколи не катався на колесі.
Звідси виставка гарніша.
Треба було лише подивитися з іншого ракурсу.
Так мені казали.
Порада хороша.
Жаль, що ми не знайшли клас вчасно.
Що ж, не знаю, що буде далі, та ти навчив мене, що це нормально.
Більше ніякого хвилювання.
Треба жити тут і зараз!
З тобою.
Так, Томпсон.
Тут.
Хто далі? Далі Танака.
Тут.
Волден.
Поспіши, Спорте. От-от приїде автобус.
Що таке, Спорте? Наступна Велш, та що Гаррієт М.
Ого! Аж мозок змерз.
Читай уже.
Велш, Гаррієт.
-Вона на оглядовому колесі? -Де?
Містер Гораціо, не хочу казати за Гаррієт.
Але ти вже казав.
Вона сказала, що ще не хоче йти з виставки,
і ми з Джені теж не хочемо.
Я уважно слухаю.
Ми так і не покатались на найвищому оглядовому колесі,
і, виходить, що й виставки не бачили.
Діти, всі на оглядове колесо!
А як же автобус?
Слушно, міс Готорн.
Віднесіть мої речі в автобус,
а ми скоро будемо.
Почекайте. Я з вами.
Ого! Кабінка хитається.
Гаррієт, це твій клас?
Не можу дивитися.
Вони вже сідають в автобус? Уже від’їжджають?
Не зовсім.
Добре придумала, Гаррієт. І як я сам не здогадався?
Дякую. Мабуть.
Агов! Не знаю, як ви це зробили, але ви мене врятували.
Розплатишся бельгійськими вафлями!
Твої друзі за тебе горою.
Я ж казала, що я чудова.
Ти теж чудовий, Чаку.
Гаррієт, можна фото?
Ти точно в порядку? Хочеш зробити фотопортрет?
Хочу зробити фото справжньої людини.
Назву його «Письменниця Гаррієт».
Треба було лише спитати.
Нарешті я придумала, про що написати.
Що мені найбільше подобається в майбутньому? Нелегке питання.
Але провівши на виставці цілий день, я побачила щось захопливіше:
те, що називають «тут і зараз».
У майбутньому стільки можливостей,
але й стільки невідомого.
Майже всі наші страхи – від невідомості.
А що як мої мрії не втіляться? А що як станеться щось погане?
А що як я буду самотня?
Та якщо жити тут і зараз,
можна зустріти друга, поруч з яким захочеться бути кращою людиною.
«Думати по-іншому. Робити щось справжнє.
Той, хто змінює твоє бачення світу.
Бо майбутнє – це те, чого ще нема.
Якщо не чекати, поки його створить хтось інший,
можна збудувати краще майбутнє.
Разом».
СЕКРЕТНО
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова