Nemohla jsem uvěřit, co to máma právě vypustila z úst.
Vy, slečno Gollyová, máte výpověď.
Chtěla jsem vykřiknout: „Teta za to nemůže,“
ale nedokázala jsem ze sebe vypravit ani hlásku.
Paní Welschová, znáte mě snad dost, abyste věděla,
že když je Harriet pod mým dohledem, nedopustím, aby se jí cokoli stalo.
Harriet, jdi si domů lehnout.
Tati, teta Gollyová za to nemůže. To já.
To já ji přiměla zůstat do noci venku. Promiň.
Potřebuju ji. My ji potřebujeme.
Harriet, nech to na mně s matkou.
Naštěstí táta zapomněl, že je jeho dcera prvotřídní špiónka.
Osm, devět, deset. A vzduch je čistý.
Přišlo mi, že už se naši nezlobí.
Že by ještě tetu Gollyovou vzali zpět?
Paní Welschová, pane Welschi, musím vám něco říct.
To my také.
Když jsme dorazili domů a Harriet tu nebyla, pojala nás hrůza.
Zpanikařili jsme a možná jsme reagovali trochu přehnaně.
Jste součástí naší rodiny, slečno Gollyová.
Prosím, zůstaňte u nás, jak dlouho chcete.
Ano!
Vážím si toho a vždy si budu připadat jako součást téhle rodiny.
Ale pan Waldenstein...
George mě dnes požádal o ruku.
A ona souhlasila.
Do toho, teto Gollyová.
Vím, že to pro vás bude šok,
ale rozhodli jsme se přestěhovat do Montrealu a začít nový život.
Cože?
Příští týden.
Ne. To ne.
Já chci prostě být. Ty chceš prostě být.
My chcem prostě být.
A já budu si, kým zamanu si,
řeči nechte si.
Ne, neostříhám se,
oblíkám se, jak chci,
já ráda mám, když sama sebou jsem.
Já si nenechám... Ty si nenecháš...
My si nenecháme poroučet.
„MROŽ A TESAŘ“
ŠPIÓNKA HARRIET
PODLE KNIHY
Oběma vám to samozřejmě moc přejeme,
ale proč se kvůli manželství musíte stěhovat?
Můžete zůstat v New Yorku a dál dělat Harriet chůvu.
- Uděláme cokoli, abychom vás tu udrželi. - To je od vás obou moc milé.
Ale už jsme se rozhodli.
Přemýšlela jsem o tom. Harriet za letošek hodně vyspěla.
Myslím, že nadešla ta správná chvíle.
Ne!
Nenadešla.
Došlo mi, proč pštrosi strkají hlavu do písku.
„Nadešel čas.“
Vážně už ten čas nadešel?
Rozhodně jsem vypadala dospěleji, pomineme-li ten děsivý účes.
Ale dospěla jsem?
Co jsem letos udělala: Dospělé versus nedospělé.
Naučila tetu Gollyovou jezdit na kole. Velmi dospělé.
Odmítla jsem vyzkoušet nový druh sendviče navzdory máminu silnému nátlaku.
Dospělé. Mám zkrátka vytříbenou chuť.
Ztropila jsem scénu na hodině tance.
Velmi dospělé. Vztekala jsem se ve jménu svobody.
Rozum mi říkal, že jsem připravená být sama za sebe,
srdce však mělo jiné představy.
Teta Gollyová řekla: „Nadešel čas.“
Proč mi ta slova zněla tak povědomě?
A teď tvá oblíbená báseň z Alenky v říši divů.
„Nadešel čas, řekl Mrož, mluvit o tom, co lidé znají...“
„O botách, lodích, vosku...“
„A o hlávkách...“
„...a králích.“
Tohle byla naše báseň.
Po celou dobu provázela naše přátelství.
„Nadešel čas.“
I kdyby to tak bylo, co si bez tety Gollyové počnu?
Nadešel čas.
Teto Gollyová?
Teto Gollyová!
Počkej!
Přestěhovat do Montrealu...
...příští týden.
Nadešel čas.
To byl ale zlý sen.
Byla jsem ráda, že tu teta ještě týden bude.
Potřebovala jsem to všechno zpracovat.
Dobré ráno, Harriet. Fajn, že jsi vzhůru.
Mám smutnou zprávu od tety Gollyové. Musí odjet už dnes večer.
Cože?
A nebo...
Nepotřebovala jsem čas to zpracovat. Čas ještě rozhodně nenadešel.
Mrzí mě to, Harriet.
Chtěli jet až příští týden,
ale pan Waldenstein dostal práci, o niž usiloval.
Chtějí, aby nastoupil pozítří.
Já vím. Cítíme se stejně.
Víš co? Po škole můžete
se slečnou Gollyovou dělat, co chceš. Žádné úkoly.
Mám tě ráda.
Ne!
Jsem špiónka. A dobrá špiónka se nikdy nevzdává.
Ten flakón s parfémem jsem zbožňovala.
Vždy jsem z něj udělala postavu ve hře Město, kterou mě naučila teta Gollyová.
Od mých pěti let jsme s tetou hrály město každé pondělí.
Je to hra, při které si vymýšlíš příběhy
a pomocí předmětů v ní znázorňuješ různé postavy.
Představ si, že tenhle příběh je o Alence.
Tohle je říše divů.
Koho může představovat flakón?
Ten flakón s parfémem je... flakón s parfémem?
Zapoj představivost, Harriet.
Zdravíčko, Harriet. Já jsem Parfémová Alenka.
Tak nesmírně ráda tě poznávám.
To je Alenka. Parfémová Alenka.
Flakón s parfémem odehrál spoustu rolí
ve spoustě smyšlených světů.
Od královny Alžběty
přes operní zpěvačku, které v puse žilo hejno ptáků,
po jednoho z těch ptáků,
který se stal první prezidentkou.
Děkuji, Ameriko.
Teta Gollyová mi vždy říkala...
Nejlepší spisovatelé dokážou vytvořit příběh z čehokoli.
Tehdy mi došlo, co musím udělat, aby teta zůstala.
Ahoj teto Gollyová.
Harriet, tady jsi.
Měla jsem strach, že jsi zaspala.
Kdepak.
Takže pan Waldenstein tě požádal o ruku, když jsme byli v tom kině, co?
Ano. Požádal.
Ale nepoklekl na jedno koleno a to všecko, že ne?
No co bys řekla? Víš, že nesnáším laciná gesta.
Nemáš zásnubní prsten? Ty jo. Promiň, to je na prd. Smůla. No nic.
Tak zpět do starých kolejí. Pomůžu ti vybalit.
Ach, Harriet.
Mrzí mě to.
Všechno to má tak rychlý spád. I na mě.
Slovy Williama Jamese:
„Abyste změnili svůj život: Za prvé, začněte ihned.
Za druhé, udělejte to okázale.
Za třetí, žádné výjimky.“
Chtěla jsem se ozvat, ale uchvátilo mě slovo „okázalý“.
Pořád ještě máme dnešní den.
A každou sekundu dnešního dne, co já nebudu balit a ty nebudeš ve škole,
jsem tu jen pro tebe.
Můžeme dělat cokoli.
Cokoli. Hm.
Co takhle zahrát si Město?
Je pondělí a každotýdenní hru jsme nikdy nevynechaly.
To zní dobře. Začni.
Tak fajn, Harriet. Vyprávěj příběh jako nikdy předtím.
„Zdravím, jsem teta Gollyová.
Musím klap, klap, klap do Montrealu.“
Montréal.
„Mon-tré-al.“
Snad jsi připravena, teto Gollyová, protože nadešel čas.
Jsem Dřevák Šklíba Gollyová, zdravím z „Mon-tré-alu“.
Bonjour, Dřeváku Šklíbo Gollyová.
Tydliták vám s Tydlitkem začal bitvou epickou,
protože ten Tydlitek měl přilnavost statickou.
Tady jsi.
Má drahá Botko Gollyová. Prokázala byste mi tu čest a...
Netřeba laciných gest.
Stačí silné potřesení rukou pro ma chérie.
No jo vlastně. Vždyť ani neumíš francouzsky.
Naučím se to.
No, to bude těžké, protože...
Knihy v angličtině neprodáváme.
Takže žádná Willa Cather, James Joyce ani Lewis Carroll.
Ne! Proč?
Anglické oddělení je v každém knihkupectví.
Úředními jazyky Kanady jsou francouzština i angličtina.
K čertu, další rána.
Město jsem tě naučila, abys vyprávěla příběhy.
Tohle působí jako propaganda, Harriet.
Řeknu, že vím, co „propa-vod-a“ znamená,
a řeknu, že to není pravda.
Je to příběh, ve kterém ti ukazuju, jak se v Montrealu baví.
Bagetový souboj!
Hej! Pozor!
Dostanu tě!
Co to děláte? Bagety jsou k jídlu.
Takhle to tu děláme.
Jeden druhého mlátíme bagetami.
Kéž bych bydlela v New Yorku, kde má milovaná Harriet M. Welschová,
která tajně nosí mé druhé jméno, žije šťastně až na věky se mnou.
To ne! Tlachapoud.
Ale ne!
Proč jsem jen Harriet opustila? Proč?
Teto!
Slyšela jsem tvůj pláč. Jdu tě zachránit.
Hele.
Nechala jsem tě hrát o pět minut dýl. Teď musíš do školy.
Teto, poslouchala jsi vůbec ten příběh, co jsem vyprávěla?
To víš, že ano. Strhující, vskutku.
Rozhodně mě neměl přesvědčit, ať zůstanu.
To není vtipné.
Já... vím. Vím, že není, jen zkrátka...
Harriet, je čas jít do školy.
Čas, čas, čas. Čas jít do školy.
Čas odjet do Montrealu. Čas dospět.
Možná je čas, abys mě přestala komandovat!
Rajčatový sendvič máš na pultě,
a až přijdeš domů, budu tady.
Čekáš, že tomu uvěřím? Beze mě budeš nešťastná.
Ráno jsem myslela, že mě nic nezastaví.
Pravdou je, že jsem byla tak rozčilená,
že těmi, koho čekalo skutečné neštěstí,
byly děti na tělocviku.
Hotovo, Bledule. Vypadáváš!
Ta je vážně naštvaná. Neptal ses jí, co se děje?
Ne, děkuju.
Jen ať si to vyřeší sama. A navíc je v laufu.
Kdo je další na řadě?
Vemte dva díly vzteku,
tři díly křivdy a čtyři díly marnosti a uvidíte,
kdo se stane nezastavitelným vítězem v indiánském tenisu.
Kruci.
Já ani nehraju.
Jen jsem si tu nechal rovnátka. Vidíš?
Pardon. Někteří z nás se nenarodili s dokonalými zuby.
Hraní ve vzteku má svoje výhody,
- zvlášť když přijde na... - Jsem na řadě.
Máš podání.
Poprvé za těch 11 let, co jsem na světě,
jsem porazila Marion Hawthorneovou.
Ona snad právě...
Jo, dokázalas to!
Dobře, Welschová.
Jsem ohromená, popravdě i kapku vyděšená.
Nemůžu uvěřit, že to říkám, ale dobrá hra, Harriet.
Harriet M. Welschová, škodolibé vítěze nemá nikdo rád.
Nebuď jak malá a podej protivnici ruku.
Nadešel čas. Harriet za letošek hodně vyspěla.
Jak ta slova rezonovala,
najednou mi došlo, že jsem předtím reagovala naprosto špatně.
Věděla jsem přesně, co musím udělat, aby teta zůstala,
a nechovat se jako malá k tomu nepatřilo.
Ahoj Harriet. Jak ses měla ve škole?
Je ti dobře?
Nechceš si promluvit?
Ne.
Nechceš aspoň kapesník?
- Zabalila sis flakón s parfémem? - Ano.
Můžu si s ním hrát? Prosím, prosím, smutně koukám.
Jo, teta vybalila jen jednu věc, mně to ale přišlo jako dobrý začátek.
- Harriet... - Nemůžu. Hraju Město.
Ahoj všichni.
Ahoj!
Slyšte, slyšte.
Všichni obyvatelé říše divů.
Teď když už nemám chůvu,
tímto prohlašuji, že nikdy, nikdy v životě nedospějeme.
A jelikož nemusím nikdy dospět ani se cokoli dalšího učit,
nechci už být Parfémová Alenka.
Odteď jsem zlá Parfémová Černá Královna.
A nařizuji hlavu jim srazit!
Hlavu jim srazit!
Hlavu jim srazit.
- Hlavu jim srazit. - Harriet.
- Hlavu jim srazit. - Tahle tvá dětinská hra nebude fungovat.
Je mi líto, teto Gollyová.
Mluvím pouze k lidem ve Městě.
Hlavu jim srazit!
Hlavu jí srazit!
Promiňte, má paní.
Nebývala jste dívka jménem Parfémová Alenka?
Kdysi.
Pak jsem se rozhodla, že dospívání nestojí za nic,
protože se lidi, co má člověk rád, odstěhují do Montrealu a navždy ho opustí.
Hlavu jí srazit!
Řekni, odkud jsi, a jak jsi také rozlícená a rozzuřená jako my.
Jinak...
Hlavu ti srazit!
Hlavu jí srazit!
„Mrož a Tesař šli dva kilometry...“
Co to děláš, ničemo?
Recituji báseň.
Báseň, již jsem kdysi naučila dívku jménem Harriet.
Hergot.
Tak znovu.
„Mrož a Tesař šli dva kilometry...“
„Pak spočinuli na kameni...“
„A všechny ústřice v řadě stály.“
„Nadešel čas, řekl Mrož...“
Ne! Vím, co máš za lubem, teto, ale nevyjde ti to.
Harriet, tentokrát čas skutečně nadešel.
Slečno, taxi čeká.
Harriet, prosím.
Nechci, abychom se rozloučily takhle.
Můžeš si nechat flakón s parfémem.
Doba na odpolední čaj. Dáme si čaj, všichni.
Vrací se teta Gollyová zpět?
Ne, nevrací.
Chcete říct, že jsme se nerozloučili?
Jako vaše královna vás ujišťuji, že o nic nejde.
Evidentně jde.
Hele, co to dělá s vaší představivostí.
Jé.
Nadešel čas.
Ne!
Co jsem to provedla?
No tak, teto Gollyová. Vím, žes neodjela.
Teta byla má nejlepší přítelkyně, guru, důvěrnice.
Učinila ze mě lepší spisovatelku, špiónku i člověka.
A já ji nechala odjet, aniž bych řekla...
„Nadešel čas, řekl Mrož...“
„Mluvit o tom, co lidé znají...“
„O botách, lodích, vosku...“
„A o hlávkách a králích. A proč jen moře vře tu...“
„A zda vepři křídla mají.“
Teto Gollyová, moc se omlouvám.
Neomlouvej se.
Loučení bývá těžké.
Pokaždé je to úplně jiné, ale nikdy to není snadné.
Bez tebe už nikdy nebudu stejná.
Bez tebe už nikdy nebudu hrát Město. Už vůbec nikdy.
To ale musíš. Copak to nechápeš, Harriet?
Vždyť právě proto jsem tě Město naučila.
Abych hrála bez tebe?
Harriet M. Welschová,
máš tu nejúžasnější představivost ze všech lidí, co jsem kdy poznala.
Město jsem tě naučila, abys své příběhy mohla líčit ještě lépe.
Ale teď musíš sebrat víc odvahy, než je potřeba k hraní Města
nebo si psát do zápisníku.
Je načase, abys začala psát pořádné, opravdové příběhy pro celý svět.
Celý svět?
No já rozhodně plánuji mít známé knihkupectví,
tak když v něm tvůj první román bude, určitě si ho přečte celý svět.
Nejsem připravená. Řeklas, že skvělý spisovatel musí vědět vše.
No tak začni jako dobrá spisovatelka s tím, co víš teď.
Když budeš tvrdě pracovat, časem se staneš skvělou.
Já vůbec neuměla jezdit na kole,
až jsem to zvládla bez tvé pomoci. Vzpomínáš?
Zaplatila jsem mu, ať krouží okolo.
Pořád mám tvůj dřevák.
Sbohem, Harriet M. Welschová.
To „M“ bude vždycky symbolizovat Myrtle.
Harriet Myrtle Welschová.
Nevěděla jsem, kam jít ani co dělat,
tak jsem jen seděla na schodech až do setmění.
Mám takový podivný pocit.
Nevím, jestli je dobrý, nebo špatný, je to prostě nový pocit jako takový.
A mně to nevadí.
Protože nové pocity jsou jen další námět, o čem psát.
Já chci prostě být. Ty chceš prostě být.
My chcem prostě být.
Já si nenechám... Ty si nenecháš...
My si nenecháme poroučet.
A pomáhat se snažím vždy svému okolí.
Usmívám se
a pravdu říkat chci.
Já chci prostě být.
My chcem prostě být.
Já si nenechám... Ty si nenecháš...
My si nenecháme poroučet.
A já budu si, kým zamanu si,
řeči nechte si.
Já chci prostě být. Ty chceš prostě být.
My chcem prostě být.
Ne, neostříhám se,
oblíkám se, jak chci,
já ráda mám, když sama sebou jsem.
Já si nenechám... Ty si nenecháš...
My si nenecháme poroučet.
Překlad titulků: Jiří Sailer