Negalėjau patikėti savo ausimis, kad mama tai pasakė.
Jūs, panele Gole, esate atleista.
Norėjau šaukti: „Olė Golė nekalta“,
bet žodžiai įstrigo gerklėje.
Ponia Velš, juk gerai mane pažįstate ir žinote,
kad kol Harieta su manimi,
nuo jos galvos nenukris nė vienas plaukas.
Harieta, tau metas gulti.
Tėti, Olė Golė nekalta, aš kalta.
Tai aš įkalbėjau ją grįžt vėliau. Atleisk man.
Jinai man reikalinga. Mums reikalinga.
Harieta, leisk man ir tavo mamai sutvarkyti šį reikalą.
Gerai, kad tėtis pamiršo, jog jo duktė - pasaulinės klasės šnipė.
Aštuoni, devyni, dešimt. Pirmyn.
Mačiau, kad tėvai jau nebepyko.
Bet ar jie vėl priims Olę Golę?
Ponia Velš, pone Velš, mes turime jums kai ką pasakyti.
Mes - irgi.
Kai, grįžę namo, neradome Harietos,
labai išsigandome.
Mes supanikavome ir mažumėlę pasikarščiavome.
Jūs - mūsų šeimos dalis, panele Gole.
Norime, kad liktumėte pas mus tiek, kiek panorėsite.
Taip!
Esu jums dėkinga,
ir aš visada jausiuosi jūsų šeimos dalimi.
Bet ponas Voldenstynas...
Džordžas, šįvakar man pasipiršo.
Ir ji sutiko.
Šaunuolė Olė Golė.
Žinau, kad jums tai netikėta,
bet mes nusprendėme išvykti į Monrealį ir ten pradėti naują gyvenimą.
Ką?
Kitą savaitę.
Ne. O ne.
Aš noriu Tu nori
Mes norim
Aš būsiu, kuo aš noriu būt
Mano autonomija
Ne, nesikirpsiu plaukų
Ir rengsiuosi kaip noriu
Man patinka būti savimi
Aš nenoriu Tu nenori
Mes nenorim Kad mums aiškintų ką daryt
„VĖPLYS IR DAILIDĖ“
PAGAL LUIZOS FITSJU KNYGĄ
Mes labai džiaugiamės dėl jūsų abiejų,
tačiau kam jums išvykti?
Jei liktumėte Niujorke,
dienomis galėtumėte dirbti Harietos aukle.
Mes padarytume viską, kad tik jūs liktumėte.
Jūs abu - labai malonūs, išties.
Bet mes apsisprendėme.
Aš daug apie tai galvojau, o Harieta šiemet labai subrendo.
Manau, atėjo laikas.
Ne!
Neatėjo.
Staiga man tapo aišku, kodėl stručiai slepia galvą į smėlį.
„Atėjo laikas“.
Ar tikrai?
Atrodžiau labiau subrendusi, jei nežiūrėsim į baisius plaukus.
Bet ar tikrai?
Ką padariau šiemet: „Subrendusi“ ir „Nesubrendusi“.
Išmokiau Olę Golę važiuoti dviračiu. Labai brandu.
Atsisakiau ragauti kitokį sumuštinį, nepaisant didelio mamos spaudimo.
Brandu. Tai reiškia, jog turiu ištobulintą skonį.
Šokių pamokoje iškėliau sceną.
Labai brandu. Nesitaiksčiau su nelaisve.
Mano smegenys sakė man, kad sugebėsiu likt savarankiška,
bet mano širdis manė ką kita.
Olė Golė pasakė: „Atėjo laikas.“
Kodėl atrodė, kad šie žodžiai man jau kažkur girdėti?
O dabar paskaitykim tavo mėgstamą eilėraštį
iš „Alisos stebuklų šalyje“.
„Atėjo laikas, tarė Vėplys,
pakalbėt apie daugelį dalykų...“
„Apie batus, laivus ir vašką antspaudams...“
„Apie kopūstus...“
„Ir karalius“.
Mūsų eilėraštis.
Jis tapo mūsų draugystės simboliu.
„Atėjo laikas“.
Net jei ir atėjo, ką aš darysiu be Olės Golės?
Atėjo laikas.
Ole Gole?
Ole Gole!
Palauk!
Išvyksim į Monrealį...
Kitą savaitę.
Atėjo laikas.
Na ir košmaras.
Džiaugiausi, kad Olė Golė pabus dar savaitę.
Man žūtbūt reikia laiko tai suvirškinti.
Labas rytas, Harieta.
Gerai, kad atsikėlei.
Turiu tau liūdną žinią nuo Olės Golės.
Jai teks išvykti šįvakar.
Ką?
Iš kitos pusės,
nereikia man jokio laiko. Laikas tikrai dar neatėjo.
Man labai gaila, Harieta.
Jie ketino išvykti tik kitą savaitę,
bet ponas Voldenstynas ką tik sužinojo, kad gavo darbą, kurio norėjo.
Jam reikia pradėti poryt.
Suprantu.
Mes irgi taip jaučiamės.
Žinai, po pamokų
judvi su panele Gole galite veikti ką tik norit. Namų darbų gali neruošti.
Myliu tave.
Ne!
Aš - šnipė, o gera šnipė rankų nenuleidžia.
Mėgau tą kvepalų buteliuką.
Iš jo darydavau kokį personažą
žaidime „Miestas“, kurį mane išmokė Olė Golė.
Mudvi žaisdavome „Miestą“ kiekvieną pirmadienį nuo tada, kai buvau penkerių.
Šiame žaidime išgalvojame istorijas,
daiktus paversdamos personažais.
Įsivaizduokime, kad ši istorija - apie Alisą.
Čia - Stebuklų šalis.
Kas tuomet bus šis kvepalų buteliukas?
Kvepalų buteliukas bus... kvepalų buteliukas?
Kur tavo vaizduotė, Harieta?
Sveika, Harieta. Aš - Kvepianti Alisa.
Kaip smagu su tavim susipažinti.
Čia - Alisa. Kvepianti Alisa.
Tas buteliukas vaidino visą krūvą personažų
krūvoje įvairiausių įsivaizduotų pasaulių.
Nuo karalienės Elžbietos
iki operos dainininkės, kurios burnoje gyveno paukščiai,
iš kurių vienas
tapo pirmąja prezidente moterimi.
Ačiū, Amerika.
Olė Golė nuolat sakydavo...
Geri rašytojai gali iš bet ko sukurti istoriją.
Tada supratau, ką turiu daryti, kad Olė Golė pasiliktų.
Sveika, Ole Gole.
Harieta, štai kur tu.
Nerimavau, ar nebūsi pramiegojusi.
Tik ne aš.
Taigi, ponas Voldenstynas tau pasipiršo, kai buvom kine?
Taip. Tiesa.
Bet jis nepriklaupė ant vieno kelio ir visa kita, tiesa?
Kaip manai? Juk žinai, kad nekenčiu pigios vaidybos.
Ir sužadėtuvių žiedo nėr? Atleisk, nieko nebus. Gaila. Ką gi,
viskas grįžta į savas vėžes. Padėsiu išsipakuoti lagaminą.
Harieta.
Man labai gaila.
Tai vyksta pernelyg greitai net ir man.
Kaip sakė Viljamas Džeimsas:
„Kad pakeistum savo gyvenimą, pirma, pradėk tučtuojau.
Antra, daryk tai žaismingai.
Trečia, jokių išimčių.“
Norėjau pasiginčyti, bet man labai patiko žodis „žaismingai“.
Mes dar turime šią dieną.
Ir šiandien, jei nesidėsiu daiktų, o tu būsi ne pamokose,
aš visa - tavo.
Galėsime veikti bet ką.
Bet ką.
Gal pažaiskime „Miestą“?
Juk šiandien - pirmadienis, o mes nė sykio jo nepraleidome.
Skamba puikiai. Pradėk tu.
Harieta.
Metas sukurti tokią istoriją, kokios dar nebuvai sukūrusi.
„Sveiki, aš - Olė Golė.
Laikas tapu tapu į Montrealį.“
Monrealį.
Tikiuosi, esi pasirengusi, Ole Gole,
nes atėjo laikas.
Sveiki, aš - Češyro klumpė Golė iš Monrealio.
Bonjour, Češyro Klumpe Gole.
Dudutis su Tutučiu Sutiko būt karalium
Nes Dudutis su Tutučiu Seniai norėjo baliaus
Štai kur tu.
Mano brangioji klumpaite Gole. Ar nesuteiktum man garbės...
Kam ta pigi vaidyba.
Paspauskim tvirtai rankas su ma chérie.
Žinoma. Tu juk nekalbi prancūziškai.
Išmoksiu.
Bus sunku, nes...
Mes neparduodame knygų anglų kalba.
Nebus jums nė Vilos Keser, nei Džeimso Džoiso,
nei Luiso Kerolio.
Ne! Už ką?
Ten visuose knygynuose yra knygų anglų kalba skyrius.
Oficialiosios Kanados kalbos yra dvi: prancūzų ir anglų.
Po galais, antras įvartis.
Išmokiau tave žaisti „Miestą“, kad kurtum istorijas.
O čia man panašu į propagandą.
Aš nežinau, ką reiškia ta „propa-kažkas“,
bet tai tikrai nėra tai.
Šioje istorijoje aš tau pasakoju, ką žmonės veikia Monrealyje.
Prancūziškų batonų karai!
Ei! Saugokis!
Tuoj gausi!
Ką jūs darot? Batonai skirti valgymui.
O mes čia darome būtent tai:
mušame vieni kitus batonais.
Kaip norėčiau gyventi Niujorke su savo mylima Harieta M. Velš,
kurios antrasis vardas toks pats kaip ir mano, ilgai ir laimingai.
O ne! Taukšlys.
O ne!
Kodėl palikau Harietą? Kodėl?
Ole Gole!
Išgirdau tavo šauksmą. Aš tave išgelbėsiu.
Ei.
Leidau tau žaisti penkiomis minutėmis ilgiau, Harieta.
Bet tau laikas į mokyklą.
Ole Gole, ar girdėjai mano istoriją?
O taip. Išties jaudinanti.
Tu išties neįkalbinėjai manęs pasilikti.
Tai nebejuokinga.
Aš suprantu. Žinoma, tiesiog...
Harieta, laikas į mokyklą.
Laikas, laikas. Laikas į mokyklą.
Laikas į Monrealį. Laikas suaugti.
Gal laikas liautis man nurodinėjus!
Tavo sumuštinis su pomidorais ant stalo,
o aš lauksiu tavęs grįžtant po pamokų.
Nori, kad aš tuo patikėčiau? Tu nebūsi laiminga be manęs.
Ryte jaučiausi lyg niekas manęs nesustabdys.
Buvau tokia įpykusi,
kad nelaimingi tapo
bendraklasiai kūno kultūros pamokoje.
Viskas, Pinki. Eik lauk!
Nieko sau, kiek pykčio. Ar klausei jos, kas atsitiko?
gNe, ačiū.
Verčiau tegu nuleidžia garą. Beje, jai sekasi.
Kitas?
Paimkite dvi dalis pykčio,
tris dalis nuoskaudos ir keturias dalis nusivylimo
ir gausite nesustabdomą teterbolo čempioną.
Po šimts.
Aš juk nė nežaidžiau.
Tik palikau čia savo reteinerį. Matai?
Atsiprašau. Kai kurių dantys nėra tobuli nuo gimimo.
Daug ką galima pasakyti apie pyktį sporte,
- ypač kai... - Mano eilė.
Tavo padavimas.
Pirmą kartą per savo vienuolika metų Žemėje
įveikiau Marijoną Hotorn.
Ar ji...
Laimėjai!
Šaunuolė, Velš.
Aš nustebinta, o jei atvirai, išgąsdinta.
Negaliu patikėti, kad tai sakau, bet puikiai žaidei, Harieta.
Harieta M. Velš, niekam nepatinka pasipūtę laimėtojai.
Elkis kaip didelė ir paspausk varžovei ranką.
Atėjo laikas. Harieta labai subrendo šiais metais.
Tiems žodžiams aidint galvoje,
suvokiau, kad elgiausi neteisingai.
Supratau, ką turiu daryti, kad Olė Golė pasiliktų,
ir tikrai nesielgsiu kaip didelė.
Labas, Harieta. Kaip sekėsi mokykloje?
Ar viskas gerai?
Nori pakalbėti?
Nea.
Nenori nusivalyti?
- Ar jau supakavai kvepalų buteliuką? - Taip.
Galiu su juo pažaisti? Labai prašau, kuo nuolankiausiai prašau.
Nors Olė Golė išėmė iš lagamino tik vieną daiktą,
tai jau buvo gera pradžia.
- Harieta, aš... - Nekalbėk. Žaidžiam „Miestą“.
Sveiki, visi.
Labas!
Dėmesio, dėmesio.
Visi iki vieno Stebuklų šalies gyventojai,
kadangi auklės daugiau nebus,
todėl skelbiu, kad mes niekada niekada nesuaugsime.
O kadangi nebeturiu augti ar ko mokytis,
nebenoriu būti Kvepiančia Alisa.
Nuo šios akimirkos aš - Kvepianti Raudonoji karalienė.
Ir pirmasis mano įsakas - nukirst jiems galvas!
Nukirst jai galvą!
Nukirst jiems galvas.
- Nukirst jiems galvas. - Harieta.
- Nukirst jiems galvas. - Šis vaikiškas žaidimas
nesuveiks.
Atsiprašau, Ole Gole.
Aš kalbu tik su „Miesto“ gyventojais.
Nukirst jiems galvas!
Nukirst jai galvą! Nukirst jai galvą!
Atleiskite, senjore.
Ar jūs nebuvot mergaite vardu Kvepianti Alisa?
Buvau.
Paskui supratau, kad nenoriu augti,
nes tie, kuriuos mylėjai, išvyksta į Monrealį ir palieka tave amžiams.
Nukirst jai galvą!
Taigi, sakyk, iš kur esi ir tai, kad esi pikta ir išdykusi kaip ir mes.
Antraip...
Nukirst tau galvą!
Nukirst jai galvą! Nukirst jai galvą!
Nukirst jai galvą!
„Vėplys su Dailide Nuėję kokią mylią...“
Ką tu darai, vasale?
Skaitau eilėraštį.
Tą, kurio kažkada mokiau mergaitę vardu Harieta.
Pradėsiu iš naujo.
„Vėplys su Dailide Nuėję kokią mylią...“
„Nusprendė pailsėti Ir prisėdo ant akmens...“
„O visos austrės Išsirikiavusios laukė.“
„Atėjo laikas, tarė Vėplys...“
Ne! Žinau, ką sumanei, Ole Gole, ir tau nepavyks.
Harieta, šįkart laikas iš tiesų atėjo.
Panele Gole, jūsų taksi atvyko.
Harieta, prašau.
Nenoriu, kad šitaip atsisveikintumėme.
Gali pasilikt šį kvepalų buteliuką.
Laikas arbatėlei.
Išgerkime visi arbatos.
Ar Olė Golė grįžta?
Ne.
Nori pasakyti, kad mes neatsisveikinome?
Kaip karalienė jums sakau, nieko čia tokio.
Kad net labai tokio.
Pažiūrėk, kaip tai veikia tavo vaizduotę.
Atėjo laikas.
Ne!
Ką aš padariau?
Nagi, Ole Gole.
Žinau, kad negalėjai išvažiuoti.
Olė Golė buvo mano geriausia draugė, mano guru, kuriai sakydavau viską.
Tai jos dėka tapau geresne rašytoja, šnipe ir žmogumi.
Ir tai, kad aš su ja neatsisveikinau...
„Atėjo laikas, tarė Vėplys...“
„Pakalbėt apie daugelį dalykų...“
„Apie batus, laivus ir vašką antspaudams...“
„Apie kopūstus ir karalius. Ir kodėl jūra tokia karšta...“
„Ir ar kiaulės turi sparnus.“
Ole Gole, atleisk man. Atsiprašau.
Viskas gerai.
Atsisveikinti visad sunku.
Kaskart - vis kitaip, todėl visada sunku.
Aš niekada nebūsiu tokia, kokia buvau su tavimi.
Niekada nebežaisiu „Miesto“ be tavęs, niekada gyvenime.
Bet turi žaisti.
Negi nesupranti, Harieta?
Būtent tam tave išmokiau žaisti „Miestą“.
Kad žaisčiau be tavęs?
Harieta M. Velš,
nesu sutikusi kito žmogaus su tokia nuostabia vaizduote kaip tavo.
Mokiau tave žaist „Miestą“, kad galėtum įsivaizduoti savo istorijas dar geriau.
Bet dabar turi žengti drąsesnį žingsnį nei žaidžiant „Miestą“
ar rašant į savo sąsiuvinį.
Atėjo laikas imtis tikrų istorijų, kurias skaitys visas pasaulis.
Pasaulis?
Knygynas, kurį ketinu atidaryti, bus populiarus,
tad jei tavo pirmasis romanas atsidurs jame,
jį skaitys visas pasaulis.
Bet aš nepasiruošusi.
Sakei, gera rašytoja turi žinoti viską.
Tuomet pradėk nuo to, ką jau žinai.
Jei stengsiesi, laikui bėgant tapsi puikia rašytoja.
Aš juk visai nemokėjau važiuoti dviračiu,
kol neišmokau ir galėjau važiuot be tavo pagalbos, pameni?
Aš jam sumokėjau, kad apvažiuotų aplink rajoną.
Tavo klumpė - pas mane.
Lik sveika, Harieta M. Velš.
„M“ visada reikš Mirtą.
Harieta Mirta Velš.
Nežinojau, nei kur eiti ar ką veikti,
tad sėdėjau ant laiptų, kol sutemo.
Jaučiu lyg man pilve būtų įstrigusi rakštis.
Nežinau, ar tai gerai ar blogai, tiesiog tai - visiškai naujas jausmas.
Ir aš - nieko prieš.
Nes nauji jausmai - naujos temos, kuriomis galima rašyti.
Aš noriu Tu nori
Mes norim
Aš nenoriu Tu nenori
Mes nenorim Kad mums aiškintų ką daryt
Aš stengiuosi dėl savo rajono
Visiems šypsausi
Stengiuosi sakyti tiesą
Aš noriu Tu nori
Mes norim
Aš nenoriu Tu nenori
Mes nenorim Kad mums aiškintų ką daryt
Aš būsiu, kuo aš noriu būt
Mano autonomija
Aš noriu Tu nori
Mes norim
Ne, nesikirpsiu plaukų
Ir rengsiuosi kaip noriu
Man patinka būti savimi
Aš nenoriu Tu nenori
Mes nenorim Kad mums aiškintų ką daryt
Išvertė Egidija Namavičė