Я не вірила тому, що сказала мама.
Вас звільнено, міс Ґоллі.
Я хотіла прокричати: «Ол Ґоллі не винна»,
але слова наче застрягли в горлі.
Місіс Велш, ви ж добре мене знаєте й розумієте,
що поки Гаррієт під моєю опікою,
з її голови не впаде жодна волосина.
Гаррієт, тобі вже пора спати.
Тату, Ол Ґоллі не винна. Це все я.
Це через мене ми повернулись так пізно. Вибач.
Вона мені потрібна. Нам потрібна.
Гаррієт, ми з мамою самі розберемось.
Добре, що тато забув, що його дочка – першокласна шпигунка.
Вісім, дев’ять, десять. Чисто.
Було видно, що батьки вже не сердяться.
Та чи передумають вони звільняти Ол Ґоллі?
Містер і місіс Велш, я повинна вам щось сказати.
Ми теж.
Коли ми прийшли додому, а Гаррієт не було,
ми дуже злякалися.
Ми запанікували й, може, відреагували надто емоційно.
Міс Ґоллі, ви – член нашої сім’ї.
Залишайтесь у нас стільки, скільки хочете.
Так!
Я це ціную
й завжди почуватимусь як член сім’ї.
Але містер Вальденштейн...
Джордж сьогодні попросив моєї руки.
І вона погодилась.
Молодець, Ол Ґоллі.
Розумію, це буде певний шок,
але ми вирішили переїхати в Монреаль і почати там нове життя.
Що?
Через тиждень.
Ні. О ні.
Я хочу Ти хочеш
Ми хочемо
Я стану ким хочу
Бо я самостійна
Ні, я не стригтимуся
І носитиму, що хочу
Люблю бути собою
Я не хочу Ти не хочеш
Ми не хочемо, щоб нам казали Що робити
«МОРЖ І ТЕСЛЯ»
ШПИГУНКА ГАРРІЄТ
ЗА КНИГОЮ ЛУЇЗИ ФІЦГ’Ю
Ми дуже за вас раді,
але навіщо переїжджати?
Живіть тут
і будьте нянькою Гаррієт і далі.
Ми на все згодні, аби ви не їхали.
Це так мило з вашого боку.
Але ми вже все вирішили.
Я про це думала. За цей рік Гаррієт дуже подорослішала.
Думаю, вже пора.
Ні!
Не пора.
То ось чому страуси ховають голову в пісок.
«Уже пора».
Але чи справді пора?
Якщо не дивитись на патлате волосся, я таки подорослішала.
Чи ні?
Що я зробила цього року: доросла й не доросла.
Навчила Ол Ґоллі їздити на велосипеді. Це по-дорослому.
Відмовилась їсти новий сандвіч, не дивлячись на тиск з боку мами.
По-дорослому. Просто в мене витончений смак.
Зчинила істерику на уроці танців.
Дуже по-дорослому. Я відстоювала свою свободу.
Мозок казав, що я готова жити без Ол Ґоллі,
але серце казало геть інше.
Ол Ґоллі сказала: «Уже пора».
Десь я це вже чула.
Почитаю тобі твій улюблений вірш
з «Аліси в Країні чудес».
«Морж сказав: "Пора нам
Багато про що поговорити..."
"Про взуття, кораблі та сургуч..."
"Про капусту..."
"Й королів..."».
То був наш вірш.
Він був про нашу дружбу.
«Уже пора».
Навіть якщо й так, як я житиму без Ол Ґоллі?
Уже пора. Уже пора.
Уже пора.
Ол Ґоллі?
Ол Ґоллі!
Чекай!
Переїхати в Монреаль...
через тиждень.
Уже пора. Уже пора.
Уже пора.
Ну й кошмар.
Добре, що Ол Ґоллі їде через тиждень.
Матиму час про все подумати.
Доброго ранку.
Добре, що ти встала.
У мене невтішні новини від Ол Ґоллі.
Вона їде вже сьогодні.
Що?
А втім,
мені не потрібен час на роздуми. Бо ще точно не пора.
Мені жаль, Гаррієт.
У них був ще тиждень,
але м-ру Вальденштейну запропонували хорошу роботу.
Початок уже післязавтра.
Знаю.
Нам теж нелегко.
Давай так: після школи
ви з Ол Ґоллі можете робити, що хочете. Ніякої домашки.
Люблю тебе.
Ні!
Я ж шпигунка, а хороші шпигуни не здаються.
Я любила той флакон парфумів.
Завжди уявляла його
персонажем нашої з Ол Ґоллі гри «Місто».
Відколи мені виповнилося п’ять, ми щопонеділка грали в «Місто».
У цій грі треба вигадувати історії,
а головними героями мають бути предмети.
Хай ця історія буде про Алісу.
А це Країна чудес.
Ким буде флакон парфумів?
Флакон парфумів буде... флаконом парфумів?
Увімкни уяву, Гаррієт.
Привіт, Гаррієт. Я Парфум Аліса.
Так приємно з тобою познайомитися.
Це Аліса. Парфум Аліса.
Флакон парфумів потім був ще багато ким
у багатьох уявних місцях.
Від королеви Єлизавети
до оперної співачки, у якої в роті жили пташки.
І одна така пташка...
стала першою жінкою-президентом.
Дякую, Америко.
Ол Ґоллі завжди казала...
Найкращі письменники можуть придумати що завгодно.
Тоді я й придумала, як змусити Ол Ґоллі залишитися.
Привіт, Ол Ґоллі.
Гаррієт, це ти.
Я вже думала, що ти проспала.
Я не така.
То містер Вальденштейн освідчився, коли ми були в кіно?
Так. У кіно.
Але він же не ставав на одне коліно й все таке.
То й що? Ти ж знаєш, я ненавиджу всю цю банальщину.
І каблучки немає? Тут без шансів. А жаль.
Усе буде, як раніше. Розпакую твої речі.
Ох, Гаррієт.
Мені жаль.
Для мене це теж дуже швидко.
Як казав Вільям Джеймс:
«Щоб змінити життя, по-перше, починайте негайно.
По-друге, робіть це яскраво.
По-третє, ніяких винятків».
Я хотіла посперечатися, але «яскраво» звучало так гарно.
У нас ще є сьогоднішній день.
І в проміжках між пакуванням валізи й у твій вільний від школи час
я вся твоя.
Можемо робити будь-що.
Будь-що.
Може, пограємо в «Місто»?
Сьогодні ж понеділок, а ми ні разу не пропускали гру.
Я тільки за. Ти перша.
Ну що ж, Гаррієт.
Розкажи історію так, як ніколи не розповідала.
«Привіт, я Ол Ґоллі.
Мені пора тупати в Монреяль».
Монреаль.
«Мон-ре-аль».
Надіюся, ти готова, Ол Ґоллі,
бо вже пора.
Привіт, я Чеширська Туфелька Ґоллі, і я в «Мон-ре-алі».
«Бонжур», Чеширська Туфелька Ґоллі.
Круть і Верть Погодився стати королем
Круть і Верть Утворив статичний заряд
Ось ви де.
Моя чарівна Туфелько Ґоллі. Зробіть мені честь...
Навіщо цей дешевий театр?
Давайте потиснемо руки, моя люба.
Точно. Ти ж не знаєш французької.
Вивчу.
Буде важкувато, бо...
У нас немає англомовних книжок.
А отже не буде Вілли Катер, Джеймса Джойса
і Льюїса Керрола.
Ні! Ну чому?
Англомовні книжки є у всіх книгарнях.
Французька й англійська – офіційні мови Канади.
Уже друга невдача.
Я навчила тебе грати в «Місто» заради історій.
А це більше схоже на пропаганду, Гаррієт.
Я й сама знаю, що таке «пропа-банда»,
й це не вона.
Тут я розповідаю про розваги, які є в Монреалі.
Бій на багетах!
Гей! Стережись!
Я переможу!
Що ви робите? Багети ж їдять.
А ми ось що робимо.
Б’ємося на багетах.
От би жити в Нью-Йорку, де моя люба дівчинка Гаррієт М. Велш,
з якою у нас однакові середні імена, щасливо живе без мене.
О ні! Зябрововк.
О ні!
Нащо я поїхала від Гаррієт? Нащо?
Ол Ґоллі!
Я почула твій плач і лечу тебе врятувати.
Гей.
Я й так дала тобі п’ять зайвих хвилин.
Тобі вже пора до школи.
Ол Ґоллі, ти хоч слухала мою історію?
Ще й як. Така цікава, чесно.
І аж ніяк не спроба переконати мене не їхати.
Це не смішно.
Знаю. Знаю, що не смішно, просто...
Гаррієт, тобі пора до школи.
Пора, пора. Пора до школи.
Пора в Монреаль. Пора дорослішати.
Може, це тобі пора перестати мною командувати?
Сандвіч з помідором на столі,
і я буду тут, коли ти повернешся зі школи.
Думаєш, я повірю? Без мене ти будеш нещасна.
Здавалося, мене ніщо не спинить.
Чесно кажучи, я так сердилась,
що по-справжньому нещасні будуть...
однокласники на фізкультурі.
Так, Пінкі. Ти вибуваєш!
Вона така зла. Не питав, що з нею?
Ні, дякую.
Хай сама розбирається. Та й вона ж в ударі.
Хто наступний?
Дві порції гніву,
три порції болю й чотири порції розчарування –
й маєте непереможну чемпіонку з тетерболу.
От чорт.
Я ж навіть не в грі.
Просто упустив тут ретейнер. Ось він.
Ну пробачте. Не у всіх з народження ідеальні зуби.
Про гру в гніві
-можна багато говорити, особливо... -Моя черга.
Кидай перша.
Уперше за мої одинадцять років на цій планеті
я перемогла Маріон Готорн.
Вона що...
Ти перемогла!
Молодець, Велш.
Я вражена й, чесно кажучи, трохи налякана.
Не вірю, що кажу це, але хороша гра, Гаррієт.
Гаррієт М. Велш, ніхто не любить задавак.
Не будь дитиною й потисни суперниці руку.
Уже пора. За цей рік Гаррієт дуже подорослішала.
Я згадала ці слова
й раптом збагнула, що я поводилась геть неправильно.
Я точно знала, як змусити Ол Ґоллі не їхати,
але поводилась як дитина.
Привіт, Гаррієт. Як там у школі?
Ти в порядку?
Хочеш поговорити?
Ні.
Серветку дати?
-Ти вже спакувала флакон парфумів? -Так.
Можна з ним погратися? Ну будь ласка. Буде мені втіха.
Ол Ґоллі дістала лише флакон,
але початок хороший.
-Гаррієт, я... -Нема коли. Я граюся.
Усім привіт.
Привіт!
Увага.
Жителі Країни чудес,
у мене більше немає няньки,
тому я заявляю, що ми ніколи не будемо дорослішати.
Оскільки я не збираюся дорослішати чи пізнавати щось нове,
я більше не хочу бути Парфумом Алісою.
Відтепер я зла Чорна Королева Парфумів.
Я наказую відтяти їм голови!
Відтяти їй голову!
Відтяти їм голови.
-Відтяти голови. -Гаррієт.
-Відтяти їм голови. -Такі ігри
нікуди не годяться.
Вибач, Ол Ґоллі.
Я розмовляю лише с персонажами гри.
Відтяти їм голови!
Даруйте, міледі.
Хіба ви не були дівчинкою на ім’я Парфум Аліса?
Була.
Поки не стало ясно, що дорослішання – це відстій,
бо ті, кого ти любиш, переїжджають в Монреаль і кидають тебе навіки.
Відтяти їй голову!
А тепер розкажи, звідки ти й чи ти така ж ненормальна, як ми.
Інакше...
Відтяти голову!
Відтяти їй голову!
Відтяти голову!
«Морж і Тесля йшли по бережку...»
Що ти робиш?
Читаю вірш,
який ми колись учили з дівчинкою Гаррієт.
Гм.
Ще раз.
«Морж і Тесля йшли по бережку...»
«I гірко-гірко плакали Що стільки тут піску...»
«Ідуть, аж бачать – устриці Чекають у рядку».
«І Морж сказав: "Пора нам..."»
Ні! Я знаю, що ти робиш, Ол Ґоллі, й тобі не вдасться.
Гаррієт, цього разу таки пора.
Таксі приїхало.
Прошу тебе, Гаррієт.
Я не хочу прощатись отак.
Залиши флакон собі.
Пора пити чай.
Попиймо чаю.
А Ол Ґоллі ще прийде?
Не прийде.
І ми навіть не попрощалися?
Як ваша королева, я кажу, що це не має значення.
Але таки має.
Дивись, як це впливає на твою уяву.
О-ой.
Уже пора.
Ні!
Що я накоїла?
Стій, Ол Ґоллі.
Я знаю, ти ще не поїхала.
Ол Ґоллі – моя найкраща подруга, ґуру й довірена особа.
Завдяки їй я хороша письменниця, шпигунка й людина.
А я дала їй поїхати, не сказавши...
«Морж сказав: "Пора нам..."
"Багато про що поговорити..."
"Про взуття, кораблі та сургуч..."
"Про капусту й королів, і про те, чому море таке гаряче..."
"І чи є у свиней крила"».
Пробач мені, Ол Ґоллі.
Не вибачайся.
Прощатися завжди важко.
Усі прощання різні, але легких не буває.
Без тебе я не буду така, як була.
Я більше ніколи не гратиму в «Місто».
Але ти повинна.
Хіба ти не розумієш?
Саме тому я й навчила тебе грати в «Місто».
Щоб я грала без тебе?
Гаррієт М. Велш,
я не бачила яскравішої уяви, ніж у тебе.
Я навчила тебе грати в «Місто», щоб ти розвивала фантазію.
Але тепер ти маєш бути сміливіша за грання в «Місто»
й записи в блокноті.
Почни вже писати справжні оповіді, які зможуть читати в усьому світі.
В усьому світі?
Я таки збираюся відкрити книгарню, яка стане популярна.
Якщо там буде
твій перший роман, його читатимуть усі.
Але я не готова.
Ти казала: великі письменники мають знати все.
Тоді почни з хорошої письменниці й пиши про те, що вже знаєш.
А згодом, наполегливо працюючи, доростеш і до великої.
Я постійно падала з велосипеда,
аж поки не поїхала сама, без твоєї допомоги.
Я заплатила, щоб він зробив коло.
У мене й досі твоя туфля.
До побачення, Гаррієт М. Велш.
«М.» завжди означатиме Міртл.
Гаррієт Міртл Велш.
Я не знала, куди піти й що робити,
тому до вечора просиділа на ґанку.
У животі таке дивне відчуття.
Не знаю, хороше воно чи погане, воно просто нове.
І мені з ним нормально.
Бо нові відчуття – це матеріал для нових історій.
Я хочу Ти хочеш
Ми хочемо
Я не хочу Ти не хочеш
Ми не хочемо, щоб нам казали Що робити
І я намагаюсь робити добро Там, де живу
Я гарно усміхаюся
І прагну казати правду
Я хочу Ти хочеш
Ми хочемо
Я не хочу Ти не хочеш
Ми не хочемо, щоб нам казали Що робити
Я стану ким хочу
Бо я самостійна
Я хочу Ти хочеш
Ми хочемо
Ні, я не стригтимуся
І носитиму, що хочу
Люблю бути собою
Я не хочу Ти не хочеш
Ми не хочемо, щоб нам казали Що робити
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова