Iš visų blogiausių, kas man gali nutikti, dalykų
pats blogiausias - po namo užgriuvimo,
kaip „Piktojoje Vakarų raganoje“ - buvo šitai.
Čia parašyta apie mane.
Atiduok mano užrašus.
Jie - asmeniniai!
Štai.
„Nors Marijona laimėjo daugybę prizų,
mane stebina, jog ji nelaimėjo vieno milžiniško
už savo pasiekimus tampant bjauriu žmogumi.“
O visi mano, jog čia aš - pikčiausia iš visų?
Pažiūrėkime. Geras.
„Neverta vadinti siaubingos būtybės, gyvenančios po jūsų lova, pabaisa,
verčiau vadinkite ją Reičele Henesi.“
Nemušk manęs.
Čia yra apie kiekvieną iš mūsų.
Gana, Marijona. Pasilinksminai ir pakaks.
Dabar grąžink Harietai jos užrašus.
Net apie Džeinę.
Ką?
Nereikia, Marijona. Maldauju.
Gerai, neskaitysiu.
Leisiu pačiai Džeinei nuspręsti, ką ji nori daryt.
Rinkis, Džeine.
Aš noriu Tu nori
Mes norim
Aš būsiu, kuo aš noriu būt
Mano autonomija
Ne, nesikirpsiu plaukų
Ir rengsiuosi kaip noriu
Man patinka būti savimi
Aš nenoriu Tu nenori
Mes nenorim Kad mums aiškintų ką daryt
„VISI MANĘS NEKENČIA“
PAGAL LUIZOS FITSJU KNYGĄ
Tai, kas čia parašyta, skirta tik man vienai.
„Džeinė nori būti žymi mokslininkė kaip madam Kiuri.
Bet kartais atrodo, jog ji bus išprotėjusi mokslininkė, bloga mokslininkė
arba išprotėjusi bloga mokslininkė.“
Suprantu, jog skamba baisiai,
bet ar pameni, kas buvo su pomidoru?
Ar tai vaisius, daržovė ar super-duper kamuolys?
Man labiau patiko, kai jis buvo daržovė.
Tai - vaisius.
Maniau, kad jūs - geriausios draugės, Džeine.
Aš irgi taip maniau.
Bete Elen, sakyk, kada sustot.
- Stok. - Gerai.
Kas dabar?
Vargeli.
Kas? Kas?
Violetinės kojinės ir tu.
„Kartais manau, jog Pinkis ir Violetinės kojinės turi mesti mokyklą
ir eiti dirbti į keistuolių cirką.“
Labai gaila, kad mes - ne tokie tobuli, kaip tu, Harieta.
Kas toliau?
Aš daugiau neprivalau su tuo taikstytis.
Siautėk toliau, Marijona.
Gerai, eik.
Tiesiog tu to daugiau nepamatysi.
Gelbėk mane!
Laimėjai.
„Kartais manau, jog į svečius pas Kerę Endrius visi eina todėl...“
Aš dar net neperskaičiau geriausios dalies.
Marijona, liaukis.
Atiduok Harietai jos užrašus. Kam rūpi, ką ji ten parašė?
- Tau derėtų. - Ne!
Džeine, paskaitysi Sportui?
Džeine, nereikia.
„Kartais negaliu pakęst Sporto.
Kai jis ima jaudintis ir nerimauti dėl tėvo,
kaip kokia sena boba.“
Sportai, tai buvo tiesiog pastebėjimas.
Mažas pastebėjimas iš vienos akimirkos.
Sportai, paskubėk. Filmas prasidės po 15 minučių.
Gal indus išplaus tėtis?
Ne, jam pirštai susiraukšlėja.
Paskui ilgai negali spausdinti mašinėle.
Tai išplauk juos vėliau.
Džeine, nešvarūs indai, nešvarus protas.
Tikrai taip manai, Harieta?
Aš daug ką manau. Kartais sunku viską prisiminti.
Juk sakei, kad rašai tik tiesą.
Nebent melavai?
Aš nemeluoju.
Iš kur žinai apie tai? Tavęs ten net nebuvo.
Tu mus šnipinėji?
Kartais tai - vienintelis būdas sužinoti tiesą.
Šnipinėji mus visus?
Atiduok mano sąsiuvinį!
Šito sąsiuvinio neatgausi, Harieta.
Gerai. Ir pasilik. Nusipirksiu kitą!
Ir nutik tu man šitaip, kad visa ši košė užvirė
Olei Golei vos išvykus į Monrealį.
Ji žinotų, ką daryti.
Ole Gole!
Ką ant tavo skrybėlės veikia flamingas?
Nežinau. Čia juk tavo vaizduotė, ne mano.
Be to, juk ne aš čia - svogūnas.
Tai ką aš čia veikiu?
Vaikai mokykloj rado mano sąsiuvinį ir perskaitė viską, ką apie juos parašiau.
Pameni, ką sykį pasakė Džonas Kitsas?
„Grožis yra tiesa, o tiesa yra grožis.“
Tai viskas, ką reikia žinoti šitoj žemėj.
Neišeik.
Ačiū už dviratį. Turiu grįžt į Monrealį.
Ir nepamiršk, gera šnipė niekada nenuleidžia rankų!
Žinote, ką daro gera šnipė,
kai Marijona Hotorn pavagia jos užrašus?
Ji nusiperka naują užrašų sąsiuvinį.
Olė Golė sakė tiesą. Negalėjau pasiduoti.
Mano darbas - sakyti tiesą, o ne atsiprašinėti.
Pasijutau kaip mano mėgstamiausias rašytojas Džekas Londonas.
Buvau vieniša vilkė.
Ir man nereikėjo laivo vilkiko kapitono pritarimo.
Man pakako savo sąsiuvinio, rašiklio ir smegenų.
Labas rytas, Sportai.
Džeine.
Ką nors girdėjai, Sportai?
Nė garselio.
Naujas sąsiuvinis.
Gerai, mokiniai.
Pradėkime nuo jūsų pasirinktos knygos skaitymo.
„Jūsų pasirinkta knyga“ nereiškia vaikiškų vardų žinyno, pone Vaithedai.
Norėčiau pasivadinti Barnabiu.
Susitaikykit!
Džeine!
Krausčiausi iš proto. Tas popieriaus išlankstymo garsas.
Lyg sakytų: „Mes apie tave kai ką žinom.“
Ei, Sportai.
Ei!
„Ar pajutote, kad Harieta M. Velš smirda?“
Aš? Smirdžiu? Ar aš smirdžiu?
Mano ausys taip kaito, jog maniau, kad ištirps.
Rodėsi, visi iš manęs juokiasi.
Galima į tualetą?
Kodėl ponas Horacijus užduoda tiek daug namų darbų?
Man namų darbai nerūpi.
Tiesiog nemėgstu mokyklinių pietų.
Kad ir ką jie man darys, aš visada rašysiu tik tiesą,
bet kuriuo atveju.
Ir prirašysiu knygų. Ir laimėsiu Pulitzerio premiją.
Ir mano buvę draugai sakys...
Juk čia - Harieta M. Velš.
Kaip mes jos nesupratome.
P. S. Mes nemanėme, kad ji smirdėjo.
Girdėjai, kad Harieta Velš smirda?
Iškart po pamokų ėmiausi darbo.
Na ir kas, kad mano pėdos truputį pakvipo?
Neabejoju, Vilos Kader pėdos kartais ne žibuoklėm kvepėdavo.
Merė turėjo ėriuką Ėriuką, ėriuką
Gal Garsijų šeima atvyko į Ameriką
dėl to, kad Klaritą išmetė iš Kubos už jos dainavimą?
Tai gali būt svarbu. Reikės apgalvoti.
Mes - „Šnipų gaudytojų klubas“,
mes siekiam išvalyti mūsų miestą nuo šnipų!
Kokių šnipų? Apie ką čia kalbate?
Harieta?
Harieta - šnipė!
Ji šnipinėja mus visus.
Paskui rašo apie mus piktus dalykus.
Paskui ją!
- Kur ji nubėgo? - Išsiskirstykime!
Tai - mano šnipinėjimo maršrutas ir aš jį pažįstu geriau už visus.
Nežinau, kaip jie rado mane pas Garsijas,
bet aš bent juo nuo jų pabėgau.
Galėčiau dabar grįžt prie šnipinėjimo.
Ir vienas, ir du, ir trys, ir...
Alio?
Žinoma.
Šnipų gaudytojai žino vietas, kurias šnipinėju,
nes apie jas rašiau savo senuose užrašuose.
Ne.
Džeinė ir Marijona? Kartu?
Širdis nukrito į kulnus.
Ant žemės. Ir į kanalizaciją.
Jei Džeinė išvien su šnipų gaudytojais, tuomet...
Sportas - irgi.
Jumis dėtas, paslėpčiau tą jo jo, pone.
Harieta - netoliese.
Turim būti budrūs.
Olė Golė minėjo, kad didis menas reikalauja didelių aukų.
Bet būtų gerai, jei kančia ateitų dalimis, o ne užplūstų viena didele banga.
Tą vakarą nusprendžiau, kad man nereikia ne tik draugų,
bet ir mano šnipinėjimo maršruto.
Visa tai - vien trukdžiai.
Užsidarysiu savo kambary amžiams
ir visą gyvenimą praleisiu vienumoje, kaip Emilė Dikinson.
Aš, Emilė Dikinson, turiu įveikti negandas, vienatvę
ir senamadiškus drabužius, nuo kurių niežti visą kūną,
kad galėčiau atskleist tiesą žmonėms ir juos išlaisvinti.
Harieta!
Harieta.
Harieta. Metas į mokyklą. Pramiegojai žadintuvą.
Neisiu į mokyklą.
Eisi.
Negaliu. Aš praleisiu gyvenimą puikioje vienatvėje.
- Ne, to nebus. - Iškepsiu tau blynų.
Blynai.
Man nereikia blynų. Man nereikia draugų.
Man nereikia maršruto. Man nereikia skaniai kvepėti.
Man tereikia, kad laivo vilkiko kapitonas papūstų ragą.
Tik kartą, ir viskas bus gerai.
Nagi. Papūsk!
Papūsk!
Aš pasiduodu.
Mokiniai, kviečiu jus į kelionę.
Tolyn, tolyn, tolyn į miglotą praeitį,
į senovės civilizaciją...
Mėgdžiotojai.
Žinojau, kad jie atsimoka tuo pačiu, bet...
Man vis tiek buvo įdomu, ką jie apie mane rašo.
Galima į tualetą?
Ką aš darau? Jie manęs nepalauš.
Jie negalėjo manęs palaužti.
Aš buvau Harieta M. Ve...
Mano sumuštinis. Kaip jie drįso.
Norėčiau būti paukščiu. Paukščiai moka skraidyti vieni.
Visi manęs nekenčia. Gal jie ir turi tam priežastį.
Tai buvo tiesa.
Nauja buvo tai, jog aš pati ėmiau savęs nekęsti.
Kaip aš elgiausi su savo draugais? Būdavau tikrai išpuikusi.
Kartais manydavau, kad esu geresnė už kitus.
Aš - savanaudė.
Pavyzdžiui, visada paimdavau paskutinį picos gabalėlį.
Jei jau prisiekiau sakyti tiesą,
tuomet ir apie save negaliu meluoti.
SPORTUI DŽEINEI
Tai nebuvo atsiprašymas, bet vyliausi, jog Džeinė su Sportu man atleis.
Vajė. Aš, matyt, paslydau.
Man labai gaila, Harieta.
Nieko tau negaila!
- Tu tai padarei tyčia, Reičele Henesi. - Kas nutiko?
Aš netyčia išpyliau dažus ant Harietos, o ji mano, kad padariau tai tyčia.
Ji tyčia!
Harieta, jei Reičelė sako, kad netyčia, vadinasi, netyčia.
Atnešiu popierinių rankšluosčių.
Nejuokinga!
Harieta, leisk padėti...
Džeine, ar pamiršai, kad ji sakė, kad netapsi madam Kiuri?
Paimk tai.
„Boba Sportas“. Ji taip tave pavadino.
Staiga manyje kažkas nutrūko.
Turėjau iš ten dingti.
Aš atsiprašau.
Kai mane išsiuntė namo praustis, prisiminiau Džono Kitso žodžius.
Jei tiesa yra graži, tai kodėl visa tai taip bjauru?
Žinau, kad Olė Golė išvyko, bet tik dabar tai suvokiau.
Ji jau niekada nebegrįš.
Aš neturėjau kitos išeities. Turėjau pasielgti kaip Harieta.
Varlė!
Vajė.
Ji palietė mano veidą!
Mane nusės karpos!
Varlė!
- Varlė! - Varlė!
- Vajė. - Kas čia vyksta?
Varlė!
Sako, kad kerštas - saldus. Jis dar aštrokas.
Su lašeliu aitraus padažo.
Planas buvo toks tobulas, jog turėjau kuo greičiau jį užrašyti,
kad įrodyčiau sau ateityje, jog tai iš tiesų nutiko.
Harieta M. Velš. Skambino iš mokyklos. Jie įsiutę!
Sakė, kad nutraukei pamoką su varle.
Aš neturėjau kitos išeities. Marijona pavogė mano asmeninius užrašus
ir garsiai perskaitė juos visiems.
Sakė, kad apie savo klasiokus prirašei siaubingų dalykų.
Ar tai tiesa?
Aš tik pasakiau tiesą.
Duok tuos užrašus, Harieta.
Marijona jų man neatidavė.
Man reikia šitų, o jiems reikia manęs!
Harieta, duodu tau paskutinį šansą.
Atiduok sąsiuvinį.
Pažadėkit, kad jų neskaitysit.
Neturi teisės dabar nieko reikalauti, Harieta.
Jei avansu man duotumėte kišenpinigių, aš jus papirkčiau.
Turi penkias sekundes.
Nesiartinkit, antraip Edis jums įgnybs.
Jis įgnybs. Pamatysit.
Gnybt! Gnybt! Dukart gnybt!
Sąsiuvinį, Harieta. Prašau.
Ne!
Pirma mano mintis buvo, kad mes paskui juoksimės,
kaip jie išsigando žaislinės antytės.
Antra mintis buvo: „Man šakės.“
Aš nenoriu Tu nenori
Mes nenorim
Aš nenoriu Tu nenori
Mes nenorim Kad mums aiškintų ką daryt
Aš stengiuosi dėl savo rajono
Visiems šypsausi
Stengiuosi sakyti tiesą
Aš noriu Tu nori
Mes norim
Aš nenoriu Tu nenori
Mes nenorim Kad mums aiškintų ką daryt
Aš būsiu, kuo aš noriu būt
Mano autonomija
Aš noriu Tu nori
Mes norim
Ne, nesikirpsiu plaukų
Ir rengsiuosi kaip noriu
Man patinka būti savimi
Aš nenoriu Tu nenori
Mes nenorim Kad mums aiškintų ką daryt
Išvertė Egidija Namavičė