У списку сотні найгіршого, що може зі мною статися,
на першому місці – перед падінням на мене будинку,
як у «Злій відьмі Заходу», – оце.
Тут про мене ще є.
Віддай нотатник.
Усе, що там написано, – особисте!
Почитаємо.
«У Маріон стільки нагород,
аж дивно, що їй ще не дали здоровенного призу
за те, що вона така бридка».
Ого. А всі вважають злюкою мене.
Ще почитаю. Ось цікаве.
«Страшне створіння, що живе під ліжком,
треба називати не бабай, а Рейчел Геннессі».
Тільки не бий.
Ух ти. Тут про кожного є.
Ну все, Маріон. Розважилася – й годі.
Віддай Гаррієт нотатник.
Навіть про Джені є.
Що?
Не читай, Маріон. Благаю.
Добре, не читатиму.
Хай Джені сама вирішить, що робити.
Вирішуй, Джені.
Я хочу Ти хочеш
Ми хочемо
Я стану ким хочу
Бо я самостійна
Ні, я не стригтимуся
І носитиму, що хочу
Люблю бути собою
Я не хочу Ти не хочеш
Ми не хочемо, щоб нам казали Що робити
УСІ МЕНЕ НЕНАВИДЯТЬ
ШПИГУНКА ГАРРІЄТ
ЗА КНИГОЮ ЛУЇЗИ ФІЦГ’Ю
Ті записи не для чужих очей.
«Джені твердить, що хоче стати великою вченою, як мадам Кюрі.
Та іноді здається, що вона може стати божевільною вченою, поганою вченою,
а може, все разом».
Знаю, звучить жахливо,
але згадай, що сталося з помідором.
Це фрукт, овоч чи супер-пупер м’яч?
Простим овочем він мені більше подобався.
Це фрукт.
А я думала, ви найкращі подруги, Джені.
Я теж так думала.
Бет Елен, скажи, на якій спинитися.
-Стоп. -Добре.
Хто наступний?
Ти ба.
Про кого там?
Про «Фіолетові шкарпетки» й про тебе.
«Іноді я думаю, що Пінкі і "Фіолетові шкарпетки" мають піти зі школи
і виступати в цирку чудил».
Ну вибач, що ми не такі ідеальні, як ти, Гаррієт.
Хто наступний?
Я цього більше не терпітиму.
Роби свою брудну справу, Маріон. Насолоджуйся.
Ну і йди собі.
Більше не побачиш нотатника.
Урятуй мене!
Твоя взяла.
«Інколи мені здається, що всі ходять до Керрі Ендрюс тільки...»
А я ще навіть не дочитала.
Перестань, Маріон.
Віддай Гаррієт нотатник. Кому яке діло, що там?
-Тобі має бути. -Ні!
Джені, почитаєш Спортові про нього?
Не читай, Джені.
«Іноді я терпіти не можу Спорта.
Через те, як він тривожиться за батька й няньчиться з ним,
він буває схожий на стару бабцю».
Спорте, це лише маленьке спостереження.
Маленьке спостереження на основі оцього.
Швидше, Спорте. Фільм через 15 хвилин.
Може, хай посуд помиє твій тато?
Ні, в нього зморщиться шкіра на руках,
і він не зможе друкувати.
То, може, потім домиєш?
Джені, залишиш брудний посуд – цілий день про нього думатимеш.
То отак ти думаєш, Гаррієт?
Я багато що думаю. Усього й не запам’ятаєш.
Ти ж казала, що пишеш лише правду.
Ти що, збрехала?
Я не брешу.
А як ти про це дізналася? Тебе ж там не було.
Ти що, за нами шпигувала?
Іноді тільки так можна дізнатися правду.
Ти за нами всіма шпигуєш?
Віддай нотатник!
Більше його не побачиш, Гаррієт.
То й нехай. Залиш собі. Я куплю інший!
І треба ж було такому статися
зразу після від’їзду Ол Ґоллі в Монреаль.
Вона знала б, що робити.
Ол Ґоллі!
А чому в тебе на капелюсі фламінго?
Не знаю. Це ж твоя уява, а не моя.
Та й це ж не я в костюмі цибулини.
То чого я тут?
Однокласники знайшли мій нотатник і прочитали все, що я про них писала.
Пам’ятаєш слова Джона Кітса?
«Краса – це правда, а правда – краса».
Це все, що треба знати в житті.
Не йди.
Дякую за велосипед. Пора повертатися в Монреаль.
І пам’ятай: хороші шпигуни не здаються!
Що робить шпигунка,
коли Маріон Готорн краде її нотатник?
Купує новий.
Ол Ґоллі мала рацію: я не можу здатися.
Моя місія – казати правду хай там що. І не вибачатися.
Я наче Джек Лондон, мій улюблений письменник.
Я вовк-одинак на полюванні.
Мені не потрібно схвалення капітана буксира.
У мене є нотатник, ручка й голова на плечах.
Привіт, Спорт.
Джені.
Ти щось чув, Спорте?
Ні. Нічого.
Новий нотатник.
Діти,
почнемо з читання книжки на ваш вибір.
«На ваш вибір» не означає книгу дитячих імен, містер Вайтгед.
Хочу поміняти ім’я на Барнебі.
Звикайте!
Джені!
Я місця собі не знаходила. Шарудіння паперу.
І в голові лунав голос: «Ми знаємо про тебе щось погане».
Спорт.
Гей!
«Помічали, що від Гаррієт М. Велш смердить?»
Від мене? Смердить? Від мене що, смердить?
У мене горіли вуха. От-от розплавляться.
Здавалося, з мене всі сміються.
Можна в туалет?
Чому пан Гораціо задає стільки домашки?
Плювати на домашку.
Ненавиджу підсмажений фарш на обід.
Попри все я завжди писатиму правду.
Хай там що.
І писатиму книжки, за які отримаю Пулітцерівську премію.
Колишні друзі казатимуть...
Це ж Гаррієт М. Велш.
Ми її не зрозуміли.
І ніколи не вважали, що від неї смердить.
Чула, що від Гаррієт Велш смердить?
Після уроків я пішла на роботу.
Подумаєш, ноги смердять.
Мабуть, у Вілли Катер теж іноді смерділи ноги.
У Мері було маленьке ягня
Ґарсія що, переїхали в Америку,
бо Кларіту вигнали з Куби через фальшивий спів?
Важливо. З’ясувати.
Ми з Клубу ловців шпигунів
і хочемо очистити місто від шпигунів!
Від шпигунів? Ви про що?
Гаррієт?
Гаррієт – шпигунка!
Вона шпигує за нами всіма.
А потім пише різну гидоту!
За нею!
-Куди вона побігла? -Розділимось!
Це мій шпигунський маршрут, і я знаю його краще за всіх.
Не знаю, як вони мене знайшли,
але я хоча б вислизнула.
Тепер можна знову пошпигувати.
І раз, і два, і три, і...
Алло.
Ну звісно.
Ловці шпигунів знали всі зупинки мого маршруту,
бо в них мій нотатник.
Ні.
Джені й Маріон? Разом?
Усередині все обірвалося.
Упало додолу. В каналізацію.
Якщо Джені заодно з ловцями шпигунів, значить...
і Спорт теж.
Ви б сховали подалі йо-йо.
Гаррієт десь поряд.
Треба бути напоготові.
Ол Ґоллі каже: мистецтво вимагає страждань.
Та якби ж страждати коли-не-коли, а не постійно.
Тієї ночі я вирішила, що мені не потрібні не тільки друзі,
а й шпигунський маршрут.
Вони лише відволікали мене.
Я б навіки замкнулась у кімнаті
і чудово провела б життя на самоті, як Емілі Дікінсон.
Я, Емілі Дікінсон, маю покласти край напастям, самотності
і вкрай сверблячим старовинним сукням,
щоб розказати людям правду і звільнити їх.
Гаррієт!
Гаррієт.
Пора в школу. Ти проспала будильник.
Я не піду до школи.
Підеш.
Не можу. Я житиму самітницею.
-Не житимеш. -Приготую тобі млинці.
Млинці.
Не треба мені млинців. І друзів теж.
Шпигунський маршрут теж ні до чого. І добре пахнути не хочу.
Хочу лише почути гудок буксира.
Лише один разочок.
Ну давай. Гуди!
Гуди!
Здаюся.
Діти, нумо зі мною у пригоду.
Крізь товщу років
до стародавньої цивілізації...
Мухи-повторюхи.
Знаю, вони мені мстилися, але...
Усе одно цікаво, що вони про мене пишуть.
Можна в туалет?
Що я роблю? Вони мене не зламають.
Не зможуть.
Я ж Гаррієт М. Ве...
Мій сандвіч. Ні, вони не могли.
От би бути птахою. Їм і самим добре.
Мене всі ненавидять. І може, таки не дарма.
Це правда.
Це щось новеньке, бо я й сама почала себе ненавидіти.
А як я повелася з найкращими друзями? Іноді я буваю така зарозуміла.
Думаю, що краща за інших.
Я егоїстка.
От, наприклад, я завжди з’їдаю останній шматок піци.
До мене дійшло: щоб виконати клятву завжди казати правду,
буде чесно розказати всю правду про себе.
СПОРТ ДЖЕНІ
Це не вибачення, та, може, хоч так Джені зі Спортом мене простять.
Ой.
Гей!
От лихо. Послизнулася.
Мені так жаль, Гаррієт.
Неправда!
-Це було навмисно, Рейчел Геннессі. -Що тут таке?
Я випадково пролила на Гаррієт фарбу, а вона думає, що навмисне.
Так і є!
Гаррієт, якщо Рейчел каже, що випадково, то так і є.
Принесу серветки.
Це не смішно!
Гаррієт, давай...
Джені, ти що, забула? Гаррієт написала, що ти не мадам Кюрі.
На, візьми.
«Стара бабця Спорт». Вона ж так тебе обізвала.
Раптом у мені щось клацнуло.
Я маю звідси піти.
Вибач.
Мене відправили додому перевдягтися, і я думала про слова Джона Кітса.
Якщо правда така прекрасна, чому все стало тільки гірше?
Так, Ол Ґоллі поїхала, але я вперше усвідомила це так ясно.
Вона ніколи не повернеться.
Вибору в мене немає. Я маю зробити все по-своєму.
Жаба!
Ой-ой.
Вона стрибнула мені на лице!
У мене будуть бородавки!
Жаба!
-Жаба! -Жаба!
-Ой-ой. -Що тут таке?
Жаба!
Кажуть, помста солодка, але вона ще й пікантна.
З присмаком гостренького.
Мій план був такий досконалий, що я його записала,
щоб довести майбутній собі, що це було насправді.
Гаррієт М. Велш. Дзвонили зі школи. Вони розгнівані!
Сказали, що ти зірвала урок, принісши у клас жабу.
Я мусила. Маріон украла мій нотатник
і прочитала його вголос перед усіма. І...
Учитель сказав, що ти написала про однокласників жахливі речі.
Це правда?
Я лише хотіла розказати правду.
Нотатник, Гаррієт. Негайно.
Маріон не віддасть мій старий нотатник.
Мені потрібен цей, а я потрібна йому!
Гаррієт, даю тобі останній шанс.
Віддай нотатник.
Тільки пообіцяйте не читати.
Не тобі ставити нам умови, Гаррієт.
Якби ви дали мені авансом кишенькові, я б вас підкупила.
Даю п’ять секунд.
Не підходьте, або Едді вас клюне.
Він може, навіть не сумнівайтесь.
От вам! От вам! І ще двічі!
Нотатник, Гаррієт. Прошу.
Ні!
Спершу я подумала, що колись ми посміємося
з того, як вони ухилилися від качки.
А потім подумала: «Я в халепі».
Я хочу Ти хочеш
Ми хочемо
Я не хочу Ти не хочеш
Ми не хочемо, щоб нам казали Що робити
І я намагаюсь робити добро Там, де живу
Я гарно усміхаюся
І прагну казати правду
Я хочу Ти хочеш
Ми хочемо
Я не хочу Ти не хочеш
Ми не хочемо, щоб нам казали Що робити
Я стану ким хочу
Бо я самостійна
Я хочу Ти хочеш
Ми хочемо
Ні, я не стригтимуся
І носитиму, що хочу
Люблю бути собою
Я не хочу Ти не хочеш
Ми не хочемо, щоб нам казали Що робити
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова