Nic mi není.
Proč musíme k doktorovi?
Psychiatr je zvláštní druh lékaře, zlato.
S doktorkou Wagnerovou si jen popovídáte o tom, čím si procházíš.
Neprocházím si ničím.
Osvěžím ti paměť.
Tví kamarádi četli ty ohavnosti, co sis o nich zapsala.
Terorizovala jsi třídu žábou.
Co dál?
Jo, už vím.
Hodilas po rodičích plyšovou kachnu.
Nemůžeme si to vyříkat jen jako matka s dcerou?
Jako dvě kamarádky?
Hezký pokus.
Můžeme?
Zdravím. Jsem doktorka Wagnerová. Těší mě, Harriet.
Chci vás jen upozornit, že tu jsem nedobrovolně.
Beru na vědomí.
My si promluvíme pak.
Půjdeme?
A mám na výběr?
Nebudu lhát. Byla jsem krapet nervózní.
Doktorce jako by plápolaly vlasy.
Měla tam podivné umělecké předměty, dětské hry
a panenku, co mi zírala až do duše.
Dám tomu šanci. Ale kdyby se to vymklo z rukou...
Úchvatné.
...vždycky můžu dělat, že obdivuju umění, a utéct oknem.
Nasadit umělé vousy a ujet na remorkéru.
O čem přemýšlíš?
O ničem, paní doktorko. Vůbec o ničem.
Já chci prostě být. Ty chceš prostě být.
My chcem prostě být.
A já budu si, kým zamanu si,
řeči nechte si.
Ne, neostříhám se,
oblíkám se, jak chci,
já ráda mám, když sama sebou jsem.
Já si nenechám... Ty si nenecháš...
My si nenecháme poroučet.
„JSEM CIBULE“
ŠPIÓNKA HARRIET
PODLE KNIHY
Co si tam o mně píšete?
Jen pár poznámek.
Vadí ti to snad?
Ne. Ale jestli o mně napíšete něco ošklivého a zjistí to máma,
možná budete muset jít k psychiatrovi.
Chtěla bys taky zápisník?
Není spravedlivé, že já ho mám, a ty ne.
Při tom pomyšlení mě svrběly prsty.
Že mé pero tančí po stránkách.
A myšlenky konečně mají volný průchod.
Zjevně to byla past.
Jé!
Ne, dík. V pořádku.
Nuže, Harriet. Proč myslíš, že tu jsi?
Co myslíte vy?
No, podle maminky musela tvá chůva náhle odjet
a ty si na to možná obtížně zvykáš.
Pověděla bys mi, na co myslíš?
Myslela jsem na to, že než utéct,
možná bude snadnější nechat se vyrazit.
Často se mi teď motá hlava.
Co takhle soutěž v zírání?
Znáte andělíčky na koberci?
- Harriet? - Jo?
Chceš ten zápisník?
Ano, prosím.
TUTO KNIHU VLASTNÍ
Podepsat si zápisník mi vždy dodalo pocit, že zvládnu cokoli.
I mluvit s psychiatričkou.
Pověz mi, Harriet, jaké to bylo, když tvá chůva odjela?
Cítila jsem se... jako by...
jako bych v žaludku měla ošklivou třísku.
Řekla jsem jí všechno.
O tetě Gollyové, o svém ukradeném zápisníku i o sobě.
Chci všechno vědět.
A proto potřebuju všechno vidět.
A abych všechno viděla, musím být špiónka.
No víš, Harriet,
někdy tím nejlepším, koho můžeš pozorovat, jsi ty sama.
Dobře.
Popřemýšlej o tom.
A příště to probereme.
Tohle ti vrátím při příští návštěvě. Co říkáš?
Ta paní se mi nakonec zalíbila.
I když to, že mi dala zápisník a pak mi ho vzala, byl dost špinavý trik.
Tak, co ti doktorka Wagnerová říkala?
Že jsi okouzlující mladá dáma.
To se neplete.
Zlato, nenapadlo tě se svým kamarádům prostě omluvit?
Ne.
Doktorka Wagnerová navrhla dát ti motivaci.
Omluv se jim, a dostaneš zápisník zpět.
Večer jdu k Whiteheadovým na karty.
Tak tam pojď se mnou. První, komu se omluvíš, bude Bledule.
To on by se měl omluvit mně, že četl můj zápisník.
Popřemýšlej o tom, dobře?
Přemýšlela jsem o tom. A přemýšlela a přemýšlela.
A o tom, jak moc mi můj zápisník schází.
A jak mi schází teta Gollyová
a co by řekla, kdybych se mu omluvila.
A jak moc se mi líbí prsten na malíčku Howarda Finche.
Občas právě kvůli těmhle drobným detailům máte pocit, že něco falešného je skutečné.
Vážení členové poroty,
jsem tady, protože věřím v sílu pravdy.
A hodlám prokázat, nade vši pochybnost,
že má klientka je nevinná ve všech bodech obžaloby.
A přemýšlela jsem o Finchových slovech.
A došlo mi, že se nemusím omlouvat.
Ale že musím dosáhnout spravedlnosti.
Vítejte, dámy. Carol, doufám, že sis přišla pěkně zahrát.
Ale ne, nepřišla jsem si zahrát, Peggy. Já přišla vyhrát.
Bledule, koukni, kdo přišel.
Co kdybyste s Harriet šli ven?
Jistě si toho máte spoustu co říct.
Tak fajn.
Měla to být brnkačka.
Bledule mě pochopí, získám zpět zápisník
a s ostatními si ani hlavu lámat nemusím.
Ne.
Co je to, Bledule?
Možná jsem nechtěně pár lidem řekl,
že se sem přijdeš omluvit.
No hele, kdopak to přišel. Podívejte.
Ahoj.
PŘÍSNĚ TAJNÉ
Kouzelný zápisníku. Pryč odsud.
Čekáme na tvou omluvu.
Vlastně jsem měla v plánu prokázat svou nevinu.
Vážení členové poroty,
jsem tady, protože věřím v sílu pravdy.
A hodlám prokázat nade vši pochybnost,
že má klientka Harriet M. Welschová, tedy já,
je nevinná ve všech bodech obžaloby.
Uspořádáme soud.
Jestli vyhraju, vrátíte mi zápisník.
A až prohraješ?
Pak přijmu jakýkoli trest.
Jakýkoli trest?
Porada.
Protože v té školní hře hraješ cibuli,
pokud prohraješ, musíš sníst cibuli.
Úplně celou.
Trest přijat.
Abyste byli Howard Finch, musíte mít na malíčku prsten.
Vzhůru do soudní síně.
Bledule, jsi tu doma. Budeš soudce.
Na to potřebuju soudcovský talár. Mám to!
- Rachel, ty jsi soudní zřízenkyně. - Paráda! Co to je?
Dohlížíš u soudu na pořádek.
Všemi dostupnými prostředky.
Víc neříkej.
Já budu soudní kreslíř!
A já zapisovatelka.
- Výborně. Já budu pochopitelně žalobkyně. - Ne.
Žalobkyně budu já.
Proč ty?
Znám Harriet líp než kdo jiný.
Takže znám i všechny její finty.
Tak co mám tedy dělat já?
Můžeš být svědkyně.
Korunní svědkyně.
Královská svědkyně.
Slyšte, slyšte! Přelíčení začíná.
Povstaňte na počest okouzlujícího soudce Whiteheada.
Podle Rachel je Bledule okouzlující.
Říká se „ctihodného“, Rachel.
Pro mě za mě.
Řekla jsem: „Povstaňte!“ Vy všiváci.
Co je tohle?
Moje kladívko.
Posaďte se.
Možná to bylo jen tím prstenem, ale dost jsem si věřila.
Moje levá noha nicméně byla jiného názoru.
Obavy?
Ne.
V noze mi možná škube,
můžu se ale opřít o něco bytelného: o pravdu.
Na pořadu je případ
Bývalí přátelé Harriet M. Welschové vs. Harriet M. Welschová.
Začněme úvodními řečmi.
Ctěný soude, hodlám prokázat, že se obžalovaná, Harriet M. Welschová,
provinila zločiny proti přátelství
tím, že zaznamenala krutá, nespravedlivá osočení a neomluvila se.
Zástupce obhajoby?
Vím, že mě teď nemáte nejradši.
Možná mě až nenávidíte.
Člověka ale nemusíte mít rádi, abyste věděli, že je nevinný.
Protože fakta mluví sama za sebe.
A ta říkají, že jsem vinna pouze tím, že jsem sdělovala pravdu!
Obžaloba může předvolat prvního svědka.
Předvolávám Čiperu Rocqua.
Čipero, přečetl bys úsek na straně 55?
Jestli musím.
„Někdy nemůžu Čiperu vystát.
Tím, jak se neustále něčeho obává a obskakuje otce,
občas působí jako stará babka.“
Jaký z toho máš pocit?
Mizerný.
A neobskakuju. Nejsem žádný obskok.
„Obskok“ se snad neříká.
Připustím to.
Čipero, inkriminovaného večera se Janie ptala, zda by otec umyl nádobí,
- abys s ní mohl jít do kina. - Ano.
A tys odpověděl jak?
„To by měl ruce samé varhánky
a nemohl by psát na stroji.“
Když se Janie zeptala: „Nemůžeš ho umýt potom?“
řekl jsi co?
Když nádobí neumyješ, klidu si pak neužiješ.
Čipero, přesně tohle by mi řekla moje babička.
Jo, fakt?
Tak mi promiň, že se snažím pomáhat muži, co mě úplně sám vychovává,
zatímco píše román asi o milionu stran.
Byl to jen můj postřeh.
Harriet...
Přestože tvrdíš, že chceš vědět všechno,
občas nevíš vůbec nic.
Mizím odsud.
Čipero.
To se ti povedlo, Harriet.
V první řadě jsi mu to přečetla ty
z mého tajného, soukromého zápisníku.
Další svědek.
Jeden po druhém všichni ti, o kom jsem psala, svědčili proti mně.
Každý ví, žes bývala největší fanynkou Harriet, je to tak?
Tedy, to nevím.
Snažila jsem se ale oblékat jako ona a založila tajný fanklub „Harri-ettes“.
Se dvěma T, Beth Ellen, jako Colette.
Ale jestli jsem byla fanynkou? Nemyslím.
Jistě.
Tak tedy jako největší nefandící fanynka, co kdy fandila,
přečti, co si o tobě Harriet zapsala, ano?
Dobře.
„Někdy si říkám, že lidi chodí ke Carrie Andrewsové domů,
protože zbožňují dort její mámy.“
Myslíš si, že to je pravda?
Ne.
Ti, kdo přijdou ke mně domů, často říkají, cituji:
„Dík za pozvání, Carrie. Bylo to tu fajn.“
Nemám další otázky.
Carrie, sdělila bys laskavě soudu,
co lidi říkají, předtím než k tobě domů přijdou?
Ptají se, jestli máma upekla ten bezva pětiapůlvrstvý čokoládový dort.
Se stříbřitou posypkou, co chutná jako sněhové vločky.
Nemám další otázky.
Pardon.
To ale nic neznamená.
- Pohni, Carrie. - To je jen shoda okolností.
Soud předvolává Beth Ellen Hansenovou.
Promiňte. Je čas na královskou svědkyni.
Počkej ve frontě, Marion.
Klídek, dámo s prstenem na malíčku.
Námitka! Ona není další svědek na řadě.
Zamítá se?
Zápisník nepotřebuju.
Harrietina jedovatá slova znám nazpaměť.
A cituji:
„Při všech cenách, co Marion vyhrála, mě překvapuje, že nezískala obří pohár
za úspěchy dosažené v oboru odpornosti.“
Na to říkám, že jsi hanebná osoba,
Harriet M. Welschová.
Na to říkám, 12. října v 15:30,
rozdávala, nebo nerozdávala jsi oběžník
s fotkou, na které já a Čipera držíme své plyšáky?
No, jestli chceš vést evidenci, musíš odečíst všechny případy,
kdy jsem nic zlého neudělala, ač jsem mohla.
Nemám další otázky.
Beth Ellen, jaký je dnes součet podlostí, co jsem ti mohla říct, ale neřekla?
Tři.
Ne, dvě.
Tři. Rozhodně tři.
Možná čtyři.
Nemám další otázky.
„Zajímalo by mě, jestli Beth Ellen musí používat zvláštní šampon
pro lidi, kteří si neustále nervózně žvýkají vlasy.“
Tvá odpověď?
Nejsem nervózní. Mám jen ráda tu chuť.
„Někdy si říkám, že by Bledule a Fialové ponožky měli přejít
ze školy do obludária.“
- Jaký pocit to v tobě vyvolalo? - Vztek!
Klid v soudní síní! Nařizuji klid!
Promiňte, Vaše ctihodnosti.
Upozorňuji, že toto je soudní síň, žádná zoo.
- Hezký. - Cvičil jsem to.
Výborně, chlapci.
Smiř se s tím!
„Té děsivé bytosti, co žije pod postelí,
by se nemělo říkat bubák,
ale spíš Rachel Hennessyová.“
To už dělá můj bráška.
Konečně nadešel čas na závěrečné řeči.
Uznávám, že ne vše, co jsem napsala, bylo pěkné,
jak jsem však prokázala, všechno je to pravda.
A, slovy úžasné tety Gollyové,
spisovatel je povinen říkat pravdu,
protože pravda je krása a krása... pravda.
Cítila jsem to v kostech. Měla jsem to v kapse.
Po mých brilantních křížových výsleších, co by mohla Janie říct?
Soudce Bledule, místo závěrečné řeči bych ráda předvolala
Harriet M. Welschovou.
Námitka. Je to porušení každého pravidla našeho právního řádu.
Smím připomenout, že náš „právní řád“ zahrnuje ptačí pítko jakožto lavici svědků
a soudce, bez urážky, který má na sobě tátův župan?
Námitka se zamítá. Předvolejte ji.
Slečno Welschová. Napsala jste o mně pasáž na straně 77.
Mohla byste ji laskavě soudu přečíst?
Dobře.
Napsala jsem: „Janie chce být významnou vědkyní jako madam Curie.
Občas mi ale přijde...“
A nebo víš co, nečti to.
Ten zápisník odlož a řekni mi to do očí.
Víš, co tam stojí.
Jo, vím, cos napsala.
Ale chci to slyšet přímo od tebe.
Já nechci.
Nenuť mě povolat soudní zřízenkyni.
To nechce nikdo.
Jestli je to pravda, jak tvrdíš, proč to nemůžeš říct?
Protože...
Protože jsi srab a šmírák, co špehuje kamarády
a zapisuje si ošklivosti do zápisníčku,
protože se nám je neodvážíš říct do očí.
Můžeme si dát krátkou přestávku?
Zamítnuto.
Čekáme, paní zástupkyně.
Řekni to.
Šílená vědkyně, příšerná vědkyně.
Nebo snad šílená, příšerná vědkyně.
To mě vážně ranilo.
Ale je to pravda.
Možná ano, Harriet M. Welschová.
Ale v životě nejde jen o pravdu.
Jde v něm taky o přátelství.
A v přátelství, když kamarádku raníš,
měla by ses omluvit.
Teta Gollyová mě učila, že jako spisovatelka
musím mít odvahu říkat pravdu
a neomlouvat se za ni.
Jenže teta Gollyová tu už není. Ale já ano.
Co když se omluvím za to, že jsem se neomluvila?
Jen to řekni, Harriet. Tak těžký to není.
Já... chci. Víc než cokoli, ale...
Řekla jsi, že v životě nejde jen o pravdu.
Ale co když mně ano?
Je to na tobě, Harriet.
Řekla jsem, že když prohraju, tu cibuli sním,
protože jsem věděla, že vyhraju.
Stačilo prokázat, že říkám pravdu,
a to jsem taky udělala.
Tak proč se cítím jako poražená?
Štvalo mě, že musím v té hře být cibule.
Pak mi začalo docházet, co je na ní dobré, jako ty vrstvy a tak.
A snažila jsem se tou cibulí být, jak dobrý herec má.
Teď mi ale dochází...
Cibule je cosi smrdutého, nepříjemného a ubohého, kvůli čemu lidi brečí.
Přesně jako já.
Pravdou je, že jsem cibule.
Je načase jít domů, děti.
Ach, zlato. Co se děje?
Ale proboha.
Koblížku. Co se to tu děje?
Ty moje chuděrko.
Jak to šlo?
Omluvila ses kamarádům? Vrátili ti zápisník?
Chci jen jet domů.
Dobře, zlato.
Překlad titulků: Jiří Sailer