Jeg er ikke syg.
Hvorfor skal jeg til lægen?
En psykiater er en særlig slags læge.
Dr. Wagner skal tale med dig om det, du har været ude for.
- Jeg har ikke været ude for noget. - Husk nu lige.
Dine venner læste de frygtelige ting i notesbogen.
Du skræmte klassen med en frø.
Og hvad mere?
Nu ved jeg det! Du smed en tøjand efter dine forældre.
Kan vi ikke bare tale om det? Mor og datter? Veninder?
Godt forsøgt.
Er du klar?
Hej, jeg er dr. Wagner. Hyggeligt at møde dig.
Jeg er her altså under protest.
Javel. Vi kan tales ved bagefter. Skal vi?
Havde jeg noget valg?
Jeg vil ikke lyve. Jeg var lidt nervøs.
Lægens hår lignede ild. Der var mærkelig kunst, legetøj
og en dukke, der stirrede mig lige ind i sjælen.
Jeg prøvede, men kom det ud af kontrol...
Fascinerende.
...kunne jeg se lidt på kunst og flygte ud ad vinduet.
Finde et falsk skæg og tage en slæbebåd.
Hvad tænker du på?
Ingenting, doktor. Slet ingenting.
Jeg vil bare være Du vil bare være
Vi vil bare være
Jeg vil være den, jeg vil Min selvstændighed
Nej, jeg klipper ikke mit hår
Og jeg går klædt, som jeg vil
Jeg kan lide at få lov Til at være mig selv
Jeg vil ikke være Du vil ikke være
Vi vil ikke have at vide Hvad vi skal
"JEG ER LØGET"
HARRIET OPDAGER
- Hvad skriver du om mig? - Noter.
- Gør det noget? - Nej.
Men hvis du skriver noget ledt, og mor ser det, skal du til psykiater.
Vil du også have en notesbog? Det er ikke rimeligt, det kun er mig.
Det kløede i mine fingre ved tanken om notesbog og kuglepen.
Mine tanker kunne blive frie!
Det var en fælde.
Nej tak.
- Nå, Harriet, hvorfor tror du, du er her? - Hvorfor tror du?
Din mor sagde, din barnepige var rejst, og at overgangen er svær for dig.
Hvad sidder du og tænker?
Jeg tænkte, at det måske var nemmere bare at blive smidt ud.
Jeg bliver tit ramt af svimmelhed.
Skal vi holde stirrekonkurrence?
Laver du også tæppeengle?
- Harriet? - Ja.
- Vil du have den notesbog? - Ja tak.
Når jeg skrev mit navn på en ny bog, følte jeg, jeg kunne alt.
Endda tale med en psykiater.
Harriet, hvordan føltes det, da din barnepige rejste?
Det føltes... Det føltes som en...
...en underlig splint i maven.
Jeg fortalte hende alt.
Om Gamle Golly, den stjålne notesbog og om mig selv.
Jeg vil vide alt.
For at vide alt, må man se alt.
Og for at se alt, må man være spion.
Og nogle gange er den bedste, man kan udspionere, sig selv.
Okay?
Tænk over det. Så taler vi om det næste gang.
Du får den tilbage næste gang.
Jeg kunne godt lide hende.
Selvom det var lidt tarveligt at tage notesbogen tilbage.
Nå, hvad sagde dr. Wagner til dig?
- At du var en fascinerende ung dame. - Det er ikke forkert.
Skat, har du overvejet at sige undskyld til dine venner?
- Nej. - Dr. Wagner foreslog, at du fik et mål.
Sig undskyld til dine venner, så får du din notesbog.
Jeg skal spille kort hos Whitehead. Vil du ikke med?
Og sige undskyld til Pinky.
Han bør undskylde, at han læste i min notesbog.
Tænk nu over det.
Jeg tænkte over det. Og så tænkte jeg igen.
Jeg savnede sådan min notesbog.
Og jeg savnede Gamle Golly, Hvad ville hun sige, hvis jeg undskyldte?
Så tænkte jeg over, hvor flot Howard Finchs ring var.
Det er de små detaljer, der får det falske til at virke ægte.
Ærede nævninge,
jeg står her, fordi jeg tror på sandhedens magt.
Jeg har til hensigt at bevise hævet over enhver tvivl,
at min klient er uskyldig i alle anklager.
Jeg tænkte på Howard Finchs ord. Jeg behøvede ikke sige undskyld.
Det, jeg behøvede, var retfærdighed.
Velkommen, I to. Carol, jeg håber, du kommer for at spille.
Jeg kommer ikke for at spille, men for at vinde.
Pinky, se, hvem det er.
Du og Harriet kan gå lidt udenfor. I har sikkert en masse at snakke om.
Okay.
Det var hurtigt klaret.
Jeg ville overbevise Pinky, få notesbogen og glemme de andre.
Nej...
Hvad sker der?
Jeg kom til at sige til et par stykker, at du kom for at sige undskyld.
Se, hvem der er kommet. Se!
Hej...
Magiske notesbog, flyv!
Sig så undskyld.
Jeg ville faktisk bevise, at jeg er uskyldig.
Ærede nævninge,
jeg står her, fordi jeg tror på sandhedens magt.
Jeg har til hensigt at bevise hævet over enhver tvivl,
at min klient, Harriet M. Welsch, alias mig selv,
er uskyldig i alle anklager.
Vi holder retssag. Hvis jeg vinder, får jeg notesbogen.
- Og når du taber? - Så vælger I straffen.
Vælger vi?
Gruppemøde.
Du spiller et løg i teaterstykket,
så hvis du taber, skal du spise et løg.
- Et helt. - Straffen er godtaget.
Er man Howard Finch, må man have en ring.
Og så er det i retten.
- Pinky, du bor her. Du er dommer. - Så skal jeg bruge en kappe.
Jeg ved det!
- Rachel, du er retsbetjent. - Fedt. Hvad er det?
Du holder orden i retssalen. Med alle midler.
Du behøver ikke sige mere.
- Jeg er retssalstegner! - Så skriver jeg ned.
- Super. Jeg er selvfølgelig anklageren. - Nej.
- Jeg er anklageren. - Hvorfor dig?
Jeg kender Harriet bedst. Så jeg kender alle hendes små numre.
- Hvad skal jeg så? - Du kan være vidne.
Stjernevidnet.
Superstjernevidnet.
Ro i salen! Retten er nu sat.
Alle bedes rejse sig for den kære dommer Whitehead.
Rachel kaldte Pinky kær.
- Det hedder "ærede", Rachel. - Ja ja.
Jeg sagde, rejs jer op, skvatnakker.
Hvad er det?
Min hammer.
Værsgo at sætte jer.
Måske var det bare ringen, men jeg var ret selvsikker.
Mit venstre ben var dog ikke helt enigt.
Bekymret?
Nej. Mit ben vipper måske, men mit fundament er solidt: sandheden.
Aftenens sag er
Harriet M. Welschs tidligere venner mod Harriet M. Welsch.
Vi begynder med anklagerens forelæggelse.
Højtærede dommer,
jeg vil nu bevise, at den anklagede, Harriet M. Welsch,
er skyldig i forbrydelser mod venskab
ved at have skrevet onde, urimelige beskyldninger uden at sige undskyld.
Forsvaret?
Jeg ved godt, I ikke kan lide mig nu. Måske hader I mig.
Men man behøver ikke kunne lide nogen for at se deres uskyld.
Fakta taler for sig selv.
Og det eneste, jeg er skyldig i, er at sige sandheden.
Anklageren må indkalde sit første vidne.
Jeg indkalder Sport Rocque som vidne.
Sport, vil du læse afsnittet på side 55 for os?
Hvis jeg skal.
"Sport kan være uudholdelig.
Han bekymrer sig altid og pylrer om sin far.
Han minder om en gammel dame."
- Og hvordan føles det? - Frygteligt.
- Og jeg er altså ingen pylrer! -"Pylrer" er da ikke et ord.
Vi beholder det.
Sport, pågældende aften spurgte Janie, om din far kunne vaske op,
- så I kunne gå i biografen. - Ja.
Og hvad sagde du så?
"Så bliver hans fingre helt rynkede, og så kan han ikke skrive på maskine."
Da Janie sagde: "Kan du gøre det senere?" hvad svarede du så?
Er der snavs på en tallerken, er der snavs i mit sind.
Sport, det er den slags, min bedstemor ville sige.
Nå, men undskyld, at jeg hjælper en mand,
som er alene med mig, mens han skriver en tyk roman.
- Det var bare en observation. - Harriet...
Du siger, du vil vide alt, men nogle gange ved du ingenting.
Jeg skrider.
Sport?
Flot, Harriet.
Det var dig, der læste det højt fra min hemmelige, private notesbog.
Næste vidne.
En efter en kom alle dem, jeg havde skrevet om,
op for at vidne mod mig.
Alle ved, at du engang var Harriets største fan, korrekt?
Det ved jeg nu ikke.
Men jeg klædte mig som hende,
og engang startede jeg en fanklub, der hed "Harrietterne".
Med to T'er, Beth Ellen.
Men var jeg fan? Det synes jeg ikke.
Javel.
Nå, men som den største ikke-fan fan i fanklubben,
skal vi så ikke se, hvad Harriet skrev om dig?
Okay.
"Folk tager kun hjem til Carrie Andrews, fordi hendes mor bager kage."
- Tror du, det er sandt? - Nej.
Folk, som kommer hjem til mig, siger tit:
"Tak for invitationen, Carrie. Det var hyggeligt."
Ikke flere spørgsmål.
Carrie, vil du fortælle retten,
hvad folk siger, før de kommer hjem til dig?
De spørger, om min mor har bagt sin berømte femlags chokoladekage.
Med sølvkrymmel ovenpå, som smager af snefnug.
Ikke flere spørgsmål.
- Undskyld. - Det betyder da ikke noget.
- Smut så, Carrie. - Det er bare et tilfælde.
Retten indkalder Beth Ellen Hansen.
Undskyld, men det er tid til superstjernevidnet.
- Vent, til det er din tur. - Rolig, lillefingerring.
Protest! Hun er ikke næste vidne.
Afvist?
Jeg behøver den ikke.
Jeg kan Harriets giftige ord udenad. Og jeg citerer:
"Med alle de priser, Marion har vundet, burde hun have fået en pokal
for sin præstation som usselt menneske."
Til det vil jeg bare sige, at du er et ubehageligt menneske,
Harriet M. Welsch.
Til det vil jeg sige, at den 12. oktober klokken 15.50
delte du da ikke et nyhedsbrev ud
med et billede af mig og Sport med vores tøjdyr?
Hvis du vil føre regnskab, skal du trække de gange fra,
hvor jeg valgte ikke at være led.
Ikke flere spørgsmål.
Beth Ellen, hvor mange lede ting har jeg undladt at sige til dig i dag?
Tre?
Nej, to.
Tre. Helt sikkert tre. Måske fire.
Ikke flere spørgsmål.
"Mon Beth Ellen bruger en særlig shampoo
til folk, der altid tygger på deres hår?"
Og dit svar?
Jeg kan bare godt lide smagen.
"Pinky og Lilla Strømper burde måske gå ud af skolen og optræde i fjollecirkus."
- Hvordan føltes det? - Jeg er rasende!
Ro i salen!
Undskyld, høje dommer.
Det her er en retssal, ikke en zoo.
- Fedt. - Jeg har øvet mig.
- Flot, drenge. - Lev med det!
"I stedet for at kalde uhyret under sengen en 'bøhmand',
burde den bare kaldes Rachel Hennessy." Det gør min lillebror.
Tid til den afsluttende procedure.
Ikke alt, hvad jeg skrev, var sødt, men som jeg har bevist, er det hele sandt.
Og som Gamle Golly siger,
er det en forfatters ansvar at fortælle sandheden,
for sandhed er skønhed, og skønhed sandhed.
Jeg kunne mærke det. Den var hjemme.
Efter mine dygtige krydsforhør, hvad kunne Janie så sige?
Dommer Pinky, i stedet for min procedure indkalder jeg
Harriet M. Welsch som vidne.
Protest! Det bryder alle retssystemets regler.
Må jeg minde om,
at "retssystemet" bruger et fuglebad som vidneskranke,
og at dommeren har sin fars badekåbe på?
Protesten er afvist. Fortsæt.
Frøken Welsch. Du skrev et afsnit om mig på side 77.
- Vil du læse det for retten? - Okay.
Jeg sagde: "Janie vil være en stor forsker som Marie Curie.
Men mon ikke..."
Nej, du skal ikke læse det.
Læg notesbogen fra dig, og sig det til mig direkte.
Du ved, hvad der står.
Jeg ved, hvad du skrev. Jeg vil gerne høre dig sige det.
- Det vil jeg ikke. - Skal jeg tilkalde retsbetjenten?
Det ønsker ingen.
Du påstår, det er sandt, så sig det dog.
Nej, for...
For du er en kujon, der udspionerer dine venner
og skriver lede ting i din notesbog, fordi du ikke tør sige det højt.
- Kan vi tage en kort pause? - Afvist.
Vi venter.
Sig det.
En gal videnskabsmand, og måske en dårlig, gal videnskabsmand.
- Det sårer mig virkelig. - Men det er sandt.
Måske, Harriet M. Welsch, men livet handler ikke kun om sandhed.
Det handler også om venskab.
Og hvis man sårer sin ven, bør man sige undskyld.
Gamle Golly lærte mig, at en forfatter
skal turde skrive sandheden uden at sige undskyld.
Gamle Golly er her ikke mere, men det er jeg.
Jeg kan undskylde for ikke at undskylde.
Sig det nu bare. Det er ikke så svært.
Det ville jeg virkelig gerne, men...
Du sagde før, at livet ikke kun handler om sandhed, men det gør det for mig.
Du vælger selv.
Jeg lovede at spise løget, hvis jeg tabte, for jeg vidste, jeg ville vinde.
Jeg skulle bevise, at jeg talte sandt, og det gjorde jeg.
Hvorfor føles det så som at tabe?
Jeg hadede at være et løg i teaterstykket.
Men så så jeg de gode ting og alle de forskellige lag.
Jeg prøvede at blive løget som en god skuespiller, men nu forstår jeg...
...at et løg er ildelugtende og usselt og får folk til at græde.
Ligesom mig.
Sandheden er, at... jeg er løget.
Nu skal I hjem, børn.
Hvad er der, skat?
Jamen dog.
Pusling, hvad sker der?
Nåh, lille skat.
Hvordan gik det?
Sagde du undskyld? Fik du notesbogen?
- Jeg vil bare gerne hjem. - Okay, skat.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve