Es nejūtos slima.
Kāpēc man jāiet pie ārsta?
Psihiatrs ir īpašs ārsts, mīļā.
Daktere Vegnere parunāsies ar tevi
un palīdzēs tev izstāstīt tavus pārdzīvojumus.
Man nav nekādu pārdzīvojumu.
Es atsvaidzināšu tavu atmiņu.
Draugi izlasīja tavas nejaukās piezīmes par viņiem.
Tu terorizēji klasesbiedrus ar vērša vardi.
Un kas vēl?
Es zinu.
Tu meti vecākiem ar plīša pīli.
Vai nevaram to pārrunāt pašas? Kā māte un meita?
Kā divas draudzenes?
Tev labi sanāk, Harieta.
Nāc, kad esi gatava.
Sveiki, esmu daktere Vegnere.
Priecājos iepazīties, Harieta.
Tikai gribu, lai zināt, ka esmu te piespiedu kārtā.
Lieku aiz auss.
Pēc tam aprunāsimies.
Iesim?
It kā man būtu izvēle.
Es jums nemelošu. Es mazliet uztraucos.
Ārstes mati izskatījās kā uguns.
Kabinetā bija dīvaini mākslas priekšmeti, mazu bērnu spēles
un lelle, kas šķita ielūkojamies tieši manā dvēselē.
Es mēģināšu, bet, ja situācija kļūtu nekontrolējama...
Apbrīnojami.
...izliktos, ka apbrīnoju mākslu un izbēgtu pa logu.
Pieliktu neīstu bārdu un uzlavītos uz velkoņa.
Par ko tu domā, Harieta?
Ne par ko, daktere. Ne par ko.
Es tik gribu būt Tu tik gribi būt
Mēs tik gribam būt
Un es kļūšu par to, kas gribu būt
Pati noteikšu
Nē, es negriezīšu matus
Un vilkšu to, kas
Man patīk, ja varu būt es pati
Es negribu, ka Tu negribi, ka
Mēs negribam, ka mums norāda, ko darīt
ES ESMU SĪPOLS
PAMATĀ - LUĪZAS FICJŪ GRĀMATA
Ko jūs par mani rakstāt?
Tikai dažas piezīmes.
Tev taču nav iebildumu?
Nav.
Bet, ja rakstīsiet ko sliktu un mana mamma to uzzinās,
jums, iespējams, būs jāiet pie psihiatra.
Vai tu arī gribētu piezīmju grāmatu?
Nešķiet godīgi, ka man tāda ir, bet tev nav.
Man sāka niezēt pirksti, domājot par piezīmju grāmatu,
par pildspalvu, kas slīd pār lappusēm.
Es beidzot varētu brīvi paust domas.
Tās noteikti bija lamatas.
Nē, paldies. Man nevajag.
Tā, Harieta. Kā tu domā, kāpēc esi te?
Kā jūs domājat, kāpēc esmu te?
Tava māte saka, ka tavai auklītei pēkšņi bija jāaizbrauc
un tev, iespējams, ir grūti ar to aprast.
Varbūt pastāsti man - par ko tu domā?
Es domāju, ka varbūt vieglāk būtu nevis aizbēgt,
bet panākt, ka mani patriec.
Man reizēm sareibst galva.
Vai gribat sacensties blenšanā?
Vai esat taisījusi paklāja eņģeli?
- Harieta? - Jā?
Vai tagad tu gribētu piezīmju grāmatu?
Jā, lūdzu.
PIEDER: HARIETAI M. VELŠAI
Kad rakstu uz vāka savu vārdu, man ir sajūta, ka spēju visu.
Pat runāt ar psihiatru.
Pastāsti, Harieta,
kā tu juties, kad auklīte aizbrauca?
Sajūta bija tāda... it kā...
man vēderā būtu dīvaina skabarga.
Es viņai izstāstīju visu.
Par Oli Goliju, par nozagto piezīmju grāmatiņu, par sevi.
Es gribu zināt visu.
Un, lai visu zinātu, man ir jāredz viss.
Un, lai visu redzētu, man ir jābūt spiedzei.
Zini, Harieta,
dažreiz vislabāk ir izspiegot pašam sevi.
Nu labi.
Gribu, lai tu par to padomā.
Un mēs to pārrunāsim nākamreiz.
Es tev to atdošu nākamajā vizītē.
Ko teiksi?
Jāatzīst, man šī kundze patika.
Lai gan iedot piezīmju grāmatiņu un tad paņemt to atpakaļ bija visai nekrietni.
Nu, ko daktere Vegnere tev teica?
Viņa teica, ka tu esot apburoša jaunkundze.
Viņa nekļūdās.
Mīļā, vai neesi domājusi, ka tu varētu saviem draugiem atvainoties?
Nē.
Daktere Vegnere ieteica izvirzīt tev mērķi.
Tu atvainosies draugiem un dabūsi atpakaļ savu piezīmju grāmatiņu.
Es šovakar spēlēšu kārtis pie Vaithediem.
Varbūt atnāc arī tu?
Vari sākt ar atvainošanos Pinkijam.
Viņam būtu jāatvainojas man par manas piezīmju grāmatas lasīšanu.
Vienkārši padomā par to, labi?
Es par to padomāju.
Un padomāju par to vēl.
Un par to, cik ļoti man pietrūkst piezīmju grāmatas.
Un cik ļoti man pietrūkst Oles Golijas, un ko viņa teiktu, ja es viņam atvainotos.
Tad es domāju par to, cik ļoti man patīk Hauarda Finča gredzentiņš.
Dažreiz tieši sīkumi ir tie,
kas liek noticēt, ka kaut kas neīsts ir īsts.
Godātie zvērinātie,
esmu šeit tāpēc, ka ticu patiesības spēkam.
Un esmu apņēmies pierādīt, kliedējot visas šaubas,
ka mans klients nav vainīgs nevienā no apsūdzībām.
Un tad es domāju par to, ko teica Hauards Finčs.
Un sapratu, ka man nav jāatvainojas.
Man bija vajadzīgs taisnīgums.
Laipni lūgtas! Kerola, ceru, ka ieradies, lai spēlētu.
Neesmu ieradusies spēlēt, Pegij. Esmu ieradusies uzvarēt.
Pinkij, paskaties, kas atbraukusi.
Varbūt ejiet abi ar Harietu pagalmā?
Jums noteikti ir daudz, par ko parunāt.
Labi.
Likās - būs viegli.
Es uzvarēšu lietā pret Pinkiju, atgūšu piezīmju grāmatu
un par pārējiem varēšu neuztraukties.
Nē.
Kas notiek, Pinkij?
Iespējams, es dažiem ieminējos, ka tu ieradīsies atvainoties.
Paskat, kas atnācis! Skatieties!
Sveiki!
PILNĪGI SLEPENI
Burvju piezīmju grāmata. Prom!
Gaidām tavu atvainošanos.
Patiesībā es plānoju pierādīt savu nevainīgumu.
Godātie zvērinātie,
esmu šeit tāpēc, ka ticu patiesības spēkam.
Un esmu apņēmusies pierādīt, kliedējot visas šaubas,
ka mana kliente Harieta M. Velša, tātad es,
nav vainīga nevienā no apsūdzībām.
Noturēsim tiesu!
Ja uzvarēšu, atgūšu piezīmju grāmatiņu.
Un tad, kad zaudēsi?
Tad es piekritīšu jūsu izvēlētam sodam.
Jebkādam sodam?
Grupas apspriede.
Tā kā tu skolas ludziņā tēlo sīpolu,
ja zaudēsi, tev būs jāapēd sīpols.
Vesels sīpols.
Sods pieņemts.
Ja grasos būt Hauards Finčs, man ir vajadzīgs mazā pirkstiņa gredzens.
Tiekamies tiesas zālē!
Pinkij, šī ir tava māja. Tev jābūt tiesnesim.
Man būs vajadzīgs tiesneša talārs.
Dabūšu!
- Reičela, tu būsi tiesu izpildītāja. - Lieliski! Kas ir tiesu izpildītājs?
Tev jāuztur tiesā kārtība.
Ar jebkādiem līdzekļiem.
Vari neturpināt.
Es būšu tiesas mākslinieks!
Es būšu stenogrāfiste.
- Lieliski. Saprotams, es būšu apsūdzētāja. - Nē.
Apsūdzētāja būšu es.
Kāpēc tu?
Es pazīstu Harietu labāk par visiem.
Un tas nozīmē, ka zinu visas viņas blēdības.
Ko tad lai daru es?
Tu vari būt lieciniece.
Lieciniece zvaigzne.
Lieciniece superzvaigzne.
Uzmanību, uzmanību! Sākas tiesas sēde.
Piecelties - nāk kolosālais tiesnesis Vaitheds.
Reičela nosauca Pinkiju par kolosālu.
Jāsaka "godājamais", Reičela.
Vienalga.
Es teicu "piecelties!", aunu bars.
Kas tas tāds?
Tiesneša āmuriņš.
Lūdzu, sēdieties!
Varbūt tas bija gredzentiņa dēļ, bet es jutos diezgan pašpārliecināta.
Tomēr mana kreisā kāja pauda ko citu.
Uztraucies?
Nē.
Mana kāja varbūt dricelējas,
bet man ir kaut kas pamatīgs, uz ko paļauties, - patiesība.
Šovakar izskatīsim lietu
Harietas M. Velšas bijušie draugi pret Harietu M. Velšu.
Sāksim ar ievadpaziņojumiem.
Klātesošie,
es grasos pierādīt, ka apsūdzētā Harieta M. Velša
ir vainīga noziegumos pret draudzību,
jo raksta nežēlīgas, netaisnīgas apsūdzības un neatvainojas.
Aizstāvības advokāte?
Zinu, ka šobrīd es jums diez ko nepatīku.
Varbūt jūs mani pat ienīstat.
Bet cilvēkam nav jums jāpatīk, lai saprastu, ka viņš nav vainīgs.
Jo fakti runā paši par sevi.
Un tie saka: esmu vainīga tikai pie tā, ka teicu patiesību!
Apsūdzības puse, varat izsaukt savu pirmo liecinieku.
Izsaucu liecināt Sportu Roku.
Sport, vai izlasīsi 55. lappuses fragmentu?
Ja tā vajag.
"Dažreiz es Sportu nespēju izturēt.
Ar to nemitīgo raizēšanos un noņemšanos ar tēvu
viņš reizēm atgādina vecu kundzīti."
Un kā tas tev liek justies?
Draņķīgi.
Un es nenoņēmos, Harieta. Neesmu nekāds ņemslis.
Nedomāju, ka ir tāds vārds "ņemslis".
Es atļaušu to lietot.
Sport, tajā vakarā Džeinija vaicāja, vai traukus nevarētu nomazgāt tavs tētis,
- lai jūs abi varētu aiziet uz kino. - Pareizi.
Ko tu viņai atbildēji?
Es teicu: "No tā viņam sačervelēsies un sagrumbosies pirksti,
un viņš nespēs rakstīt ar rakstāmmašīnu."
Kad Džeinija vaicāja: "Vai nevari tos nomazgāt vēlāk?" -
ko tu atbildēji?
Labs tas darbiņš, kas padarīts.
Sport, šīs abas atbildes es varētu sagaidīt no vecmāmiņas.
Ak tā?
Atvaino, ka mēģinu palīdzēt cilvēkam, kurš mani audzina viens pats
un vēl cenšas sacerēt miljons lappušu garu romānu.
Tas bija tikai mans novērojums.
Harieta...
Tu saki, ka gribi zināt visu,
bet reizēm tu neko nezini.
Es aizeju.
Sport!
Lieliski, Harieta.
Pirmkārt, tu biji tā, kas viņam to nolasīja priekšā
no manas slepenās, privātās piezīmju grāmatas.
Nākamais liecinieks.
Cits pēc cita visi tie, par kuriem es biju rakstījusi,
nāca priekšā liecināt pret mani.
Visi zina, ka tu reiz biji Harietas kvēlākā fane, taisnība?
Nu, par to es īsti nezinu.
Bet es tiešām centos ģērbties kā viņa
un savulaik nodibināju slepenu fanu klubu ar nosaukumu "Hari-ettas".
Ar diviem "t", Beta Elena.
Bet vai es biju fane? Nedomāju vis.
Skaidrs.
Nu, lielākā nefanojošā fane, kas jebkad ir fanojusi,
pievērsīsimies Harietas izteikumiem par tevi viņas piezīmju grāmatiņā, labi?
Labi.
"Dažreiz man šķiet, ka cilvēki pie Kerijas Endrūsas iet ciemos
tikai viņas mammas kūkas dēļ."
Vai, tavuprāt, tā ir taisnība?
Nav.
Tie, kas nāk pie manis ciemos, bieži saka, un es citēju:
"Paldies, ka uzaicināji, Kerij. Es jauki pavadīju laiku."
Jautājumu vairs nav.
Kerij, vai tu, lūdzu, nepateiktu tiesai,
ko cilvēki saka, pirms nāk pie tevis ciemos?
Viņi vaicā, vai mamma ir izcepusi savu slaveno piecarpus slāņu šokolādes kūku.
Apkaisītu ar sudrabainām pērlītēm, kas garšo pēc sniegpārsliņām.
Jautājumu vairs nav.
Piedod.
Bet tas neko nenozīmē.
- Taisies, ka tiec, Kerij. - Tā ir tikai sagadīšanās.
Tiesa izsauc liecinieci Betu Elenu Hansenu.
Atvainojiet! Pienācis laiks lieciniecei superzvaigznei.
Gaidi savu kārtu, Meriona.
Tikai mieru, gredzentiņ.
Iebildums! Viņa nav nākamā lieciniece.
Noraidīts?
Man to piezīmju grāmatu nevajag.
Es zinu Harietas indīgos vārdus no galvas.
Un es citēju:
"Brīnos, ka Meriona, kas ieguvusi tik daudz balvu, nav saņēmusi milzu godalgu
par to, ka viņa ir tik draņķīgs un riebīgs cilvēks."
Uz to es varu atbildēt, ka tu esi nepatīkama būtne,
Harieta M. Velša.
Uz to es varu atbildēt: vai 12. oktobrī pulksten 15.30
tu izplatīji vai neizplatīji biļetenu
ar lielu fotogrāfiju, kurā es un Sports turam plīša rotaļlietas?
Ja tu taisies visu uzskaitīt, tev jāatņem tās reizes,
kad es varēju izdarīt ko nejauku, bet neizdarīju.
Jautājumu vairs nav.
Beta Elena, cik nejaucību es šodien būtu varējusi tev pateikt,
bet nepateicu?
Trīs.
Nē, divas.
Trīs. Noteikti trīs.
Varbūt četras.
Jautājumu vairs nav.
"Gribētu zināt, vai Betai Elenai ir jālieto īpašs šampūns
cilvēkiem, kas visu laiku nervozi košļā savus matus."
Tava atbilde?
Es nenervozēju. Man tikai patīk to garša.
"Dažreiz man šķiet, ka Pinkijam un Violetajām Zeķēm vajadzētu pamest skolu
un pievienoties dīvaiņu cirkam."
- Kā tas tev lika justies? - Niknam!
Kārtību tiesas zālē! Kārtību, es saku!
Piedodiet, jūsu godība.
Atgādināšu, šī ir tiesas zāle, nevis zoodārzs.
- Labais. - Esmu vingrinājies.
Malači, puiši!
Samierinieties!
"Tas šausminošais radījums, kas dzīvo pagultē, būtu jāsauc nevis par bubuli,
bet gan par Reičelu Henesiju."
Mans mazais brālis tā jau dara.
Beidzot bija pienācis laiks pēdējam vārdam.
Es atzīstu, ka ne viss, ko uzrakstīju, bija jauks,
bet, kā pierādīju, tas viss ir patiesība.
Un, runājot dižās Oles Golijas vārdiem,
rakstnieka pienākums ir izstāstīt patiesību,
jo patiesība ir skaistums un skaistums - patiesība.
Es to jutu. Uzvara bija man kabatā.
Pēc maniem izcilajiem pretjautājumiem - ko gan Džeinija varētu pateikt?
Tiesnesi Pinkij, noslēguma vārdu vietā
es gribētu izsaukt liecināt
Harietu M. Velšu.
Iebildums, jūsu godība.
Tas ir pret visiem mūsu tiesu sistēmas noteikumiem.
Vai drīkstu atgādināt jūsu godībai,
ka mūsu "tiesu sistēmā" liecinieka tribīne ir putnu vanna
un tiesnesis, neapvainojies, ir tērpies tēta halātā?
Iebildums noraidīts. Es to atļaušu.
Velšas jaunkundze!
77. lappusē ir rindas, ko tu uzrakstīji par mani.
Vai nolasīsi tās tiesas priekšā?
Labi.
Es teicu: "Džeinija grib kļūt par ievērojamu zinātnieci kā Kirī kundze.
Bet dažreiz man šķiet..."
Zini ko? No otras puses - nelasi to.
Noliec piezīmju grāmatu un pasaki to, skatoties man acīs.
Tu zini, kas tur rakstīts.
Jā, es zinu, ko tu uzrakstīji.
Bet es to gribētu dzirdēt no tavas mutes.
Es negribu.
Neliec man izsaukt tiesu izpildītāju.
To negrib neviens.
Ja tā ir taisnība, kā tu apgalvo, kāpēc nevari to vienkārši pateikt?
Tāpēc...
Tāpēc, ka tu esi jēradvēsele, kas izspiego savus draugus
un raksta nejaucības savā dārgajā piezīmju grāmatiņā,
jo tev nav dūšas to pateikt mums acīs.
Vai varu lūgt īsu pārtraukumu?
Noraidīts.
Mēs gaidām, advokāte.
Saki!
Traka zinātniece, slikta zinātniece.
Vai, iespējams, traka, slikta zinātniece.
Tas mani ļoti aizvainoja.
Bet tā ir patiesība.
Var jau būt, Harieta M. Velša.
Bet dzīvē svarīga ir ne tikai patiesība.
Svarīga ir arī draudzība.
Un, ja draugs aizvaino draugu,
ir jāatvainojas.
Ole Golija man mācīja: ja gribu kļūt par rakstnieci,
man jābūt pietiekami drosmīgai, lai teiktu patiesību un neatvainotos par to.
Oles Golijas te vairs nav, bet es esmu.
Ja nu es atvainotos par to, ka neatvainojos?
Vienkārši pasaki, Harieta. Tas nav tik grūti.
Es... Es to gribu vairāk par visu pasaulē, bet...
Tu pirmīt teici, ka dzīvē svarīga ir ne tikai patiesība.
Bet ja nu man tā ir svarīgākais?
Tā ir tava izvēle, Harieta.
Es teicu, ka apēdīšu šo sīpolu, ja zaudēšu,
jo zināju, ka uzvarēšu.
Man tikai vajadzēja pierādīt, ka saku patiesību, un es pierādīju.
Tad kāpēc es jūtos tā, it kā būtu zaudējusi?
Es ļoti negribēju ludziņā tēlot sīpolu.
Tad es sāku saskatīt tajā labo - tā daudzās kārtas un visu pārējo.
Un es centos būt sīpols, kā jau labam aktierim pienākas.
Bet tagad es saprotu...
Sīpols ir smirdīgs, nemīlams, nožēlojams dārzenis, kas liek cilvēkiem raudāt.
Gluži kā es.
Patiesība ir tāda, ka es esmu sīpols.
Laiks doties mājās, bērni.
Mīļumiņ! Kas noticis?
Vai manu dieniņ!
Pelīt! Ko tas nozīmē?
Nabaga bērniņš.
Kā gāja?
Vai atvainojies draugiem? Atguvi piezīmju grāmatiņu?
Es tikai gribu braukt mājās.
Labi, mīļā. Labi.
Tulkojusi Aija Apse