Jeg føler meg ikke syk.
- Hvorfor må jeg gå til doktor? - En psykiater er en spesiell type doktor.
Dr. Wagner skal hjelpe deg med å snakke om det du har gjennomgått.
- Har ikke gjennomgått noe. - La meg friske opp minnet ditt.
Vennene dine leste de fæle tingene du skrev om dem.
Du terroriserte klassen med en frosk.
Og hva mer?
Jeg vet det. Du kastet en koseand på foreldrene dine.
Kan vi ikke bare snakke om det mor til datter?
- Venn til venn? - Godt forsøk, Harriet.
Bare kom inn.
Hei, jeg er dr. Wagner. Hyggelig å møte deg, Harriet.
- Du skal vite at jeg er her under protest. - Notert.
- Vi kan snakke sammen etterpå. Skal vi? - Som om jeg hadde noe valg.
Jeg skal ikke lyve. Jeg var litt nervøs.
Doktorens hår så ut som ild. Det var masse rar kunst, barnespill
og en dukke som stirret rett inn i sjelen min.
Jeg kan prøve, men hvis det kommer ut av kontroll...
Fascinerende.
...kan jeg late som om jeg beundrer kunsten og rømme.
Bruke løsskjegg og gjemme meg på båten.
- Hva tenker du på, Harriet? - Absolutt ingenting, doktor.
Jeg vil bare Du vil bare
Vi vil bare
Jeg skal være den jeg vil være
Min valgfrihet
Nei, jeg vil ikke klippe håret
Og jeg har på meg hva som helst
Jeg liker å være meg selv
Jeg vil ikke Du vil ikke
Vi vil ikke bli fortalt hva vi skal gjøre
"JEG ER LØKEN"
SPIONEN HARRIET
BASERT PÅ BOKA AV LOUISE FITZHUGH
- Hva skriver du om meg? - Bare noen notater.
- Du har vel ikke noe imot det? - Nei.
Men hvis mamma finner ut at du skrev noe slemt, må du kanskje gå til psykiater.
Vil du også ha en notisbok? Det virker urettferdig at bare jeg har en.
Jeg lengtet etter en notisbok så pennen min kunne gli over sidene
og tankene mine kunne få fritt spillerom. Det var åpenbart en felle.
Oi! Oi!
Nei takk.
- Harriet, hvorfor tror du at du er her? - Hvorfor tror du at jeg er her?
Moren din sa at barnepiken din plutselig måtte dra
og at du sliter med å tilpasse deg. Kan ikke du si hva du tenker på?
Jeg tenkte at det kunne være lettere å bli kastet ut enn å rømme.
Jeg har følt meg svimmel.
Blir du med på stirrekonkurranse?
Har du laget teppe-engel?
- Harriet? - Ja?
Vil du ha notisboka nå?
Ja takk.
BOKA TILHØRER:
Med en ny notisbok følte jeg at jeg kunne gjøre alt.
Til og med snakke med en psykiater.
Harriet, hvordan føltes det da barnepiken din dro?
Det føltes som... Det føltes som en rar, splittet følelse i magen.
Jeg fortalte henne alt. Om Ole Golly, min stjålne notisbok og meg.
Jeg vil vite alt.
Og for å vite alt, må man se alt. Og for å se alt, må man være spion.
Harriet, den beste personen å spionere på er noen ganger deg selv.
Ok.
Tenk på det, så snakker vi om det neste gang.
Du får den tilbake neste time. Hva sier du til det?
Jeg likte denne dama.
Men å ta tilbake notisboka hun ga meg, var et skittent triks.
- Så hva sa dr. Wagner til deg? - At du er en fascinerende ung dame.
Hun tar ikke feil.
Skatt, har du vurdert å si unnskyld til vennene dine?
- Nei. - Dr. Wagner foreslo å gi deg et mål.
Sier du unnskyld til dem, kan du få tilbake notisboka.
Jeg skal spille kort hos familien Whitehead. Du kan jo bli med.
Du kan si unnskyld til Pinky.
Han burde si unnskyld for at han leste notisboka.
Bare tenk på det, ok?
Jeg tenkte på det. Og jeg tenkte litt mer på det.
Og jeg tenkte på hvor mye jeg savnet notisboka og Ole Golly,
og hva hun ville sagt om jeg sa unnskyld.
Så tenkte jeg på at jeg liker Howard Finchs lillefingerring.
Slike små detaljer kan få deg til å føle at noe falskt er ekte.
Ærede jurymedlemmer.
Jeg er her fordi jeg tror på sannhetens makt.
Og jeg skal bevise, uten skygge av tvil,
at klienten min er uskyldig på alle tiltalepunkter.
Så tenkte jeg på hva Howard Finch sa,
og jeg innså at jeg ikke trengte å si unnskyld. Jeg trengte rettferdighet.
Velkommen, dere to. Carol, jeg håper du er her for å spille.
Jeg er ikke her for å spille, Peggy, men for å vinne.
Pinky, se hvem som er her.
Du og Harriet kan jo gå ut. Dere har sikkert mye å snakke om.
Ok.
Dette blir lett.
Jeg vinner saken, får tilbake notisboka og trenger ikke å tenke på de andre.
Nei.
Hva foregår?
Jeg kan ved et uhell ha nevnt at du kom hit for å be om unnskyldning.
Se hvem som er her. Alle sammen, se.
Hei.
TOPPHEMMELIG
Magisk notisbok, av gårde.
Vi er klare for unnskyldningen.
Jeg hadde tenkt til å bevise at jeg er uskyldig.
Ærede jurymedlemmer.
Jeg er her fordi jeg tror på sannhetens makt.
Og jeg skal bevise, uten skygge av tvil,
at klienten min, Harriet M. Welsch, også kjent som meg,
er uskyldig på alle tiltalepunkter.
La oss ha en rettssak. Vinner jeg, får jeg tilbake notisboka.
- Og når du taper? - Da godtar jeg hvilken som helst straff.
- Hvilken som helst straff? - Gruppemøte.
Du spiller en løk i skolestykket,
så hvis du taper, må du spise en løk.
Hele greia.
Straff akseptert.
Skal du være Howard Finch, må du ha en lillefingerring.
Vi tar det til rettssalen.
- Pinky, det er ditt hus, så du er dommer. - Da trenger jeg en dommerkappe.
Jeg har det!
- Rachel, du er rettsbetjenten. - Flott! Hva er det?
Du holder orden i rettssalen. Ved hjelp av alle nødvendige midler.
Du trenger ikke å si mer.
- Jeg er rettstegneren! - Jeg skriver ned ting.
- Flott. Jeg er åpenbart aktoren. - Nei.
Jeg er aktoren.
- Hvorfor du? - Jeg kjenner Harriet bedre enn noen.
Så jeg kjenner alle triksene hennes.
Hva skal jeg gjøre?
Du kan være et vitne. Et stjernevitne.
Et superstjernevitne.
Hør etter! Retten er satt. Reis dere for henrivende dommer Whitehead.
Rachel kalte Pinky henrivende.
Det er "hederlige", Rachel.
Samme det.
"Reis dere", sa jeg, tufser.
Hva er det?
Klubben min.
Vennligst sett dere.
Kanskje det bare var ringen, men jeg følte meg selvsikker.
Men venstrebeinet mitt sa noe annet.
Bekymret?
Nei.
Beinet mitt rister kanskje, men jeg har noe bunnsolid å stå på: sannheten.
Kveldens sak er
Eksvennene til Harriet M. Welsch mot Harriet M. Welsch.
Vi begynner med åpningsinnleggene.
Mine damer og herrer, jeg skal bevise at den tiltalte, Harriet M. Welsch,
er skyldig i forbrytelser mot vennskap
fordi hun skrev ned slemme, urettferdige beskyldninger uten å si unnskyld.
Forsvarsadvokat?
Jeg vet dere ikke liker meg nå. Kanskje dere hater meg.
Men dere trenger ikke å like noen for å vite at personen er uskyldig.
Fakta taler for seg selv.
Og de sier at jeg bare er skyldig i å fortelle sannheten!
- Aktor, du kan innkalle ditt første vitne. - Jeg ber Sport Rocque om å vitne.
Sport, kan du lese avsnittet på side 55?
Hvis jeg må det. "Noen ganger takler jeg ikke Sport.
Han bekymrer seg og duller med faren sin. Han er som en liten, gammel dame."
- Og hvordan føles det? - Forferdelig.
- Jeg dullet ikke. Jeg er ikke en duller. - Jeg tror ikke "duller" er et ord.
Jeg tillater det.
Sport, den kvelden spurte Janie om faren din kunne ta oppvasken
- så du kunne dra på kino. - Stemmer.
Hva sa du så?
Jeg sa: "Fingrene hans blir rynkete. Da kan han ikke bruke skrivemaskinen."
Janie sa: "Kan du ta oppvasken senere?" Hva svarte du?
En tallerken med flekker er en tallerken som vonde minner vekker.
Sport, begge de tingene ville bestemoren min sagt til meg.
Jaså? Unnskyld at jeg prøver å hjelpe en fyr som oppdrar meg helt alene
- mens han prøver å skrive en lang roman. - Det var bare en observasjon.
Harriet...
Du sier du vil vite alt, men noen ganger vet du ingenting.
Jeg stikker.
Sport.
Godt jobbet, Harriet.
Det var du som leste det for ham fra min hemmelige, private notisbok.
Neste vitne.
En etter en gikk alle folkene jeg skrev om, opp for å vitne mot meg.
Alle vet at du en gang var Harriets største fan, ikke sant?
Vel, jeg vet nå ikke det. Men jeg prøvde å kle meg som henne,
og jeg begynte en hemmelig fanklubb som het Harri-ettene.
To T-er, Beth Ellen, som "barett". Men var jeg fan? Jeg tror ikke det.
Akkurat. Vel, som den største ikke-fan-fanen som noensinne har fan-et,
kan vi se på hva Harriet skrev om deg i notisboka.
Ok.
"Jeg tror folk bare besøker Carrie Andrews på grunn av morens kake."
Tror du at det er sant?
Nei. Folk som besøker meg, sier ofte, og jeg siterer:
"Takk for at du inviterte meg. Jeg hadde det hyggelig."
Ingen flere spørsmål.
Carrie, kan du fortelle retten hva folk sier før de besøker deg?
De spør om mamma har laget sin berømte sjokoladekake med fem lag.
Med sølvstrøssel oppå som smaker som snøfnugg.
Ingen flere spørsmål.
Unnskyld.
Men det betyr ikke noe.
- Flytt deg, Carrie. - Det er bare et sammentreff.
Retten ber Beth Ellen Hansen om å vitne.
Unnskyld, det er tid for superstjernevitnet.
- Vent på tur, Marion. - Rolig, Lillefingerring.
Protest! Hun er ikke neste vitne.
Avvist?
Jeg trenger ikke notisboka. Jeg husker Harriets sårende ord utenat.
Og jeg siterer:
"Marion har vunnet mange priser, men tenk at hun ikke har et trofe
for hennes prestasjoner som en råtten person."
Til det sier jeg: Du er en ekkel person, Harriet M. Welsch.
Til det sier jeg: 12. oktober klokka 15.30,
delte du ut et nyhetsskriv med et stort bilde av meg og Sport med kosedyrene våre?
Skal du holde telling, må du trekke fra alle gangene jeg kunne ha gjort noe slemt.
Ingen flere spørsmål.
Beth Ellen, hvor mange slemme ting lot jeg være å si til deg i dag?
Tre.
Nei, to.
Tre. Definitivt tre.
- Kanskje fire. - Ingen flere spørsmål.
"Jeg lurer på om Beth Ellen må bruke en spesiell sjampo
for folk som stadig tygger nervøst på håret."
Ditt svar?
Jeg er ikke nervøs. Jeg bare liker smaken.
"Pinky og Lillasokk burde slutte på skolen og bli del av raring-sirkuset."
- Hvordan følte du deg? - Rasende!
Ro i retten! Ro, sier jeg!
Beklager, ærede dommer.
Husk at dette er en rettssal, ikke en dyrehage.
- Flott. - Jeg har øvd.
Godt jobbet, karer.
Godta det!
"I stedet for å kalle udyret under senga for busemannen,
burde de kalle det Rachel Hennessy." Lillebroren min gjør det alt.
Endelig var det tid for sluttinnleggene.
Alt jeg skrev, var riktignok ikke snilt, men jeg har bevist at alt er sant.
Som den store Ole Golly sa:
En forfatters ansvar er å fortelle sannheten,
for sannhet er skjønnhet, og skjønnhet er sannhet.
Jeg merket at saken var i boks.
Hva kunne Janie si etter mine strålende kryssforhør?
Dommer, i stedet for sluttinnlegget
vil jeg be Harriet M. Welsch om å vitne.
Protest! Det bryter alle reglene rettssystemet vårt står for.
Får jeg minne dommeren på at vitneboksen i "rettssystemet" vårt er et fuglebad,
og at dommeren har på seg farens morgenkåpe?
Protest avvist. Jeg tillater det.
Miss Welsch. Du skrev et avsnitt om meg på side 77.
Kan du lese det for retten?
Ok.
Jeg skrev: "Janie vil bli en stor forsker som Madame Curie,
- men noen ganger tror jeg..." - Forresten, ikke les det.
Legg fra deg notisboka og si det ansikt til ansikt.
Du vet hva som står der.
Jeg vet hva du skrev, men jeg vil høre det fra munnen din.
- Jeg vil ikke. - Ikke tving meg til å tilkalle betjenten.
Ingen ønsker det.
Hvis det er sant, hvorfor kan du ikke bare si det?
Fordi...
Fordi du er en feiging som spionerer på vennene dine
og skriver ned slemme ting i notisboka fordi du ikke tør å si det til oss.
Kan vi ta en kort pause?
Avslått.
Vi venter, forsvarer.
Si det.
En gal forsker, en dårlig forsker, eller kanskje en gal, dårlig forsker.
Det var veldig sårende.
Men det er sant.
Kanskje det, Harriet M. Welsch, men livet handler ikke bare om sannhet.
Det handler også om vennskap.
Og hvis man sårer en venn, burde man be om unnskyldning.
Ole Golly lærte meg at en forfatter må være modig nok til å si sannheten,
og ikke si unnskyld for det.
Ole Golly er her ikke lenger, men det er jeg.
Hva om jeg sier unnskyld for at jeg ikke sa unnskyld?
Bare si det, Harriet. Det er ikke så vanskelig.
Jeg vil det mer enn noe annet i verden, men...
Du sa livet ikke bare handler om å si sannheten,
- men hva om det gjør det for meg? - Det er opp til deg, Harriet.
Jeg sa jeg skulle spise løken om jeg tapte, for jeg visste jeg kom til å vinne.
Jeg måtte bevise at jeg fortalte sannheten, og jeg gjorde det.
Så hvorfor føler jeg at jeg tapte?
Jeg hatet at jeg måtte være en løk i stykket.
Så begynte jeg å se de gode sidene, som at den har flere lag.
Jeg prøvde å være løken, som en god skuespiller. Men nå innser jeg...
En løk er en stinkende ting ingen elsker, og som får folk til å gråte.
Akkurat som meg.
Sannheten er at jeg er løken.
På tide å dra hjem, barn.
Skatt, hva er galt?
Milde himmel.
Søtnos. Hva er det som foregår?
Stakkars liten.
Hvordan gikk det? Ba du om unnskyldning? Fikk du tilbake notisboka?
Jeg vil bare dra hjem.
Ok, vennen. Ok.
Tekst: Espen Stokka