Jag känner mig inte sjuk. Varför måste jag gå till doktorn?
En psykiatriker är en speciell doktor.
Dr Wagner ska bara prata med dig om det du går igenom.
- Jag går inte igenom nåt. - Jaså, inte?
Dina vänner läste alla hemskheter du har skrivit om dem.
Du terroriserade klassen med en groda.
Och vad mer?
Jag vet!
Du kastade en mjukis mot dina föräldrar.
Kan vi inte bara prata ut? Mor och dotter? Vänner emellan?
Bra försök.
Stig på.
Hej, jag är dr Wagner. Trevligt att träffas.
Jag är inte här av fri vilja.
Noterat.
Vi kan prata sen.
Ska vi?
Har jag ett val?
Ärligt talat var jag lite nervös.
Läkarens hår såg ut som eld.
Det fanns skum konst,
spel för småbarn
och en docka som stirrade in i mitt innersta.
Jag ger det ett försök. Men om det spårar ur...
Fascinerande.
...kan jag låtsas beundra konsten och fly genom fönstret.
På med ett lösskägg och ombord bogserbåten.
Vad tänker du på?
Inget. Inget alls.
Jag vill bara va' Du vill bara va'
Vi vill bara va'
Jag tänker va' Den jag vill va'
Min självständighet
Nej, jag tänker inte klippa mig
Och jag klär mig som jag vill
Jag gillar när jag får vara mig själv
Jag vill inte va' Du vill inte va'
Vi vill inte att nån Bestämmer över oss
"JAG ÄR LÖKEN"
HARRIET, SPION
BASERAD PÅ BOKEN AV LOUISE FITZHUGH
Vad skriver du om mig?
Jag antecknar bara. Har du nåt emot det?
Nej.
Men om min mamma ser att du skrivit nåt elakt
måste du träffa en annan psykiatriker.
Vill du också anteckna?
Det är orättvist om bara jag göra det.
Det kliade i fingrarna. Tanken på min penna mot pappret.
Jag kunde få ner mina tankar.
Helt klart en fälla.
Nej, tack.
Så, varför tror du att du är här?
Varför tror du att jag är här?
Din mor sa att din barnflicka flyttade och att du har svårt att anpassa dig.
Berätta vad du funderar på.
Jag funderade på att istället för att fly,
kanske det är lättare att bli utsparkad.
Jag har varit så yr på sistone.
Vill du leka arga leken?
Har du nånsin gjort en mattängel?
- Harriet? - Ja?
- Vill du ha en anteckningsbok nu? - Ja, tack.
TILLHÖR HARRIET
Det här får mig alltid att känna att jag klarar allt.
Till och med att prata med henne.
Berätta hur det kändes när din barnflicka for.
Det kändes som...
...en konstig sticka i magen.
Jag berättade allt.
Om Ole Golly, min stulna anteckningsbok och mig.
Jag vill veta allt. För att göra det så måste man se allt.
Och för att se allt så måste man vara en spion.
Ibland är den bästa personen man kan spionera på sig själv.
Okej.
Fundera på det. Vi kan prata om det nästa gång.
Du får tillbaka boken då.
Hur låter det?
Jag gillade henne faktiskt.
Men att tvinga mig ge tillbaka boken var fult.
Så, vad berättade dr Wagner?
Hon sa att du var fascinerande.
Det har hon rätt i.
Gumman, har du nånsin tänkt på att bara be om ursäkt?
Nej.
Dr Wagner tyckte att du behövde mål.
Be om ursäkt till dina vänner, så får du tillbaka boken.
Jag ska spela kort hos Whiteheads ikväll. Du kan väl komma med?
Du kan be om ursäkt till Pinky.
Han borde be mig om ursäkt för att han läste i min bok.
Tänk på saken.
Jag tänkte på det. Mycket.
Jag tänkte på hur mycket jag saknade boken och Ole Golly.
Och vad hon hade sagt om jag bad om ursäkt.
Sen tänkte jag på hur mycket jag gillade Howard Finchs ring.
Ibland är det de små detaljerna som får nåt påhittat att kännas äkta.
Kära jurymedlemmar,
jag är här för att jag tror på sanningen.
Och jag tänker bevisa för er
att min klient är oskyldig.
Sen tänkte jag på vad han sa.
Jag insåg att jag inte behöver be om ursäkt.
Jag behöver få rättvisa.
Välkomna. Carol, jag hoppas du kom för att spela.
Jag kom för att vinna, Peggy.
Pinky, titta vem det är.
Ni två kan väl gå ut?
Ni har säkert mycket att prata om.
Okej.
Det här blir lätt.
Klarar jag det så får jag tillbaka boken och slipper oroa mig för nån annan.
Nej.
Vad pågår?
Jag kan ha råkat nämna för några att du skulle komma och be om ursäkt.
Titta vem det är, allihop.
Hej.
TOPPHEMLIGT
Magiska anteckningsbok, iväg!
Vi väntar på din ursäkt.
Jag tänkte faktiskt bevisa att jag är oskyldig.
Kära ledamöter,
jag är här för att jag tror på sanningen.
Och jag tänker bevisa för er
att min klient, Harriet M. Welsch, alltså jag,
är oskyldig.
Vi har en rättegång. Om jag vinner, får jag tillbaka boken.
Och när du förlorar?
Då går jag med på ert straff.
- Vilket straff som helst? - Gruppmöte.
Eftersom du spelar en lök i skolans pjäs
måste du äta en lök om du förlorar.
Hela löken.
Jag godtar straffet.
Om man ska vara Howard Finch, behöver man en ring.
Nu tar vi det till domstol.
Pinky, du får vara domare.
Jag behöver en ämbetsdräkt.
Jag vet!
- Rachel, du är ordningsvakt. - Toppen! Vad är det?
Du håller ordning i rätten. Med alla medel.
Du behöver inte säga mer.
Jag är rättssalstecknare!
Jag är nedskrivaren.
- Toppen. Då är jag förstås åklagare. - Nej.
Jag är åklagare.
Varför då?
Jag känner Harriet bäst.
Det betyder att jag kan hennes knep.
Vad ska jag göra, då?
Du kan vara ett vittne. Ett stjärnvittne.
Ett superstjärnvittne.
Lystring! Rätten är nu samlad.
Ställ er upp för vår åtråvärde domare Whitehead.
Rachel kallade Pinky åtråvärd.
Det heter "hedervärd", Rachel.
Ja, ja.
Jag sa: "Ställ er upp", tölpar!
Vad är det?
Min klubba.
Slå er ner.
Det kanske bara var ringen, men jag kände mig rätt självsäker.
Men mitt vänstra ben sa nåt annat.
Nervös?
Nej. Mitt ben kanske ruskar,
men jag har nåt fast att stå på – sanningen.
Kvällens fall är
Harriet M. Welschs före detta vänner mot Harriet M. Welsch.
Vi börjar med öppningsanförandena.
Kära församling,
jag tänker bevisa att svaranden, Harriet M. Welsch,
är skyldig till brott mot vänskap
genom att skriva elaka, orättvisa anklagelser utan att be om ursäkt.
Svaranden?
Jag vet att ni ogillar mig just nu. Ni kanske hatar mig.
Men ni måste inte gilla nån för att veta att de är oskyldiga.
Faktumen talar sitt tydliga språk.
Och de säger att det enda jag är skyldig till är att säga sanningen!
Åklagarsidan, ert första vittne.
Jag kallar Sport Rocque.
Sport, kan du läsa stycket på sida 55?
Om jag måste.
"Ibland tål jag inte Sport.
Han oroar sig konstant och pjoskar med sin far.
Ibland är han som en gammal tant."
Och hur får det dig att känna dig?
Uselt.
- Jag pjoskade inte. Jag är ingen pjoskare. - Jag tror inte det är ett ord.
Jag tillåter det.
Sport, den kvällen frågade Janie om inte din pappa kunde diska.
- så att ni kunde gå på bio. - Stämmer.
Och vad sa du?
Jag sa: "Han får russinfingrar och kan inte använda skrivmaskinen då."
När Janie sa: "Kan du inte diska sen?"
vad sa du då?
Ren disk gör hjärnan frisk.
Sport, det där låter som nåt min mormor hade sagt.
Jaså?
Förlåt att jag försöker hjälpa nån
som uppfostrar mig själv medan han skriver en enorm roman.
Det var bara ett konstaterande.
Harriet...
För att vara nån som vill veta allt vet du ibland ingenting.
Jag drar.
Sport.
Snyggt, Harriet.
Det var du som läste det högt ur min hemliga, privata anteckningsbok.
Nästa vittne.
En efter en gick alla jag skrivit om upp för att vittna mot mig.
Alla vet att du brukade vara Harriets största fan, eller hur?
Det vet jag väl inte. Men jag försökte klä mig som henne,
och en gång startade jag en fanklubb kallad Harri-ettes.
Med två T, Beth Ellen.
Men var jag ett fan? Det tycker jag väl inte.
Visst.
Som det största fanet som inte är ett fan
kan du väl läsa upp det Harriet skrev om dig?
Okej.
"Ibland tror jag att folk bara går hem till Carrie Andrews
på grund av hennes mammas tårta."
Tror du att det är sant?
Nej.
Folk som kommer hem till mig säger ofta:
"Tack för att jag fick komma. Det var riktigt kul."
Inga fler frågor.
Carrie, kan du berätta vad folk säger innan de går hem till dig?
De frågar om min mamma har lagat sin berömda chokladtårta.
Med strössel som smakar som snöflingor.
Inga fler frågor.
Förlåt.
Det betyder väl ingenting?
- Ur vägen. - Det är bara ett sammanträffande.
Rätten kallar Beth Ellen Hansen.
Ursäkta, det är dags för superstjärnvittnet.
Det är inte din tur.
Lugna dig, Ringbäraren.
Protest! Hon är inte nästa vittne.
Avslås?
Jag behöver den inte. Jag kan Harriets giftiga ord utantill.
Och jag citerar: "Efter alla priser Marion vunnit
är jag förvånad över att hon inte har en enorm trofé
för hennes bragder i att vara en hemsk människa."
Som svar säger jag att du är en otrevlig liten sak,
Harriet M. Welsch.
Som svar säger jag: den 12 oktober kl 15.30,
gav inte du ut ett nyhetsbrev
med en stor bild på mig och Sport med våra mjukisar?
Om du ska räkna poäng, måste du dra av alla gånger
som jag inte gjorde nåt elakt.
Inga fler frågor.
Beth Ellen, hur många elaka saker lät jag bli att säga till dig idag?
Tre.
Nej, två.
Tre. Definitivt tre.
Kanske fyra.
Inga fler frågor.
"Jag undrar om Beth Ellen måste använda ett speciellt schampo
för folk som tuggar nervöst på sitt hår hela tiden."
Ditt svar?
Jag är inte nervös. Jag gillar bara smaken.
"Ibland tycker jag att Pinky och Lila strumpor borde hoppa av skolan
och rymma med knäppis-cirkusen."
- Hur fick det dig att känna dig? - Rasande!
Ordning! Ordning, sa jag!
Ursäkta, ers nåd.
Det här är en rättssal, inte ett zoo.
- Snyggt. - Jag har övat.
Bra jobbat.
Sug på den!
"Istället för att kalla det som bor under sängen ett monster,
så borde det kallas Rachel Hennessy."
Min lillebror gör det redan.
Det var dags för slutpläderingen.
Jag framhåller att allt jag skrev inte var snällt,
men jag har bevisat att det är sant.
För att citera den stora Ole Golly: "En författare måste berätta sanningen,
för att skönhet är sanningen, och sanningen är skön."
Jag hade segern som i en liten ask.
Efter mina briljanta korsförhör, vad kunde Janie säga?
Istället för min slutplädering vill jag kalla
Harriet M. Welsch till båset.
Protest, ers nåd!
Det bryter mot rättssystemets alla regler.
Får jag påminna domaren om
att vårt "rättssystem" har ett fågelbad till vittnesbås
och en domare klädd i sin pappas badrock?
Protesten avslås. Jag tillåter det.
Miss Welsch.
Du skrev ett stycke om mig på sida 77.
Vill du läsa det för rätten?
Okej.
Jag sa: "Janie vill bli en forskare som Marie Curie. Men ibland tänker jag..."
Förresten, läs inte upp det.
Lägg ner boken och säg det rakt ut.
Du vet vad det står.
Jag vet vad du skrev. Men jag vill höra dig säga det.
- Jag vill inte. - Tvinga mig inte kalla på vakten.
Det vill ingen.
Om det är sant, varför kan du inte säga det?
För att...
För att du är en fegis som spionerar på sina vänner
och skriver elaka saker om dem för att du inte vågar säga det rakt ut.
Kan vi ta en kort paus?
Avslås.
Vi väntar.
Säg det.
En galen forskare, en dålig forskare eller kanske en galet dålig forskare.
Det sårade mig verkligen.
Men det är sant.
Kanske det. Men livet handlar inte bara om sanningen.
Det handlar också om vänskap.
Och om man sårar en vän, så borde man be om ursäkt.
Ole Golly sa att för att bli författare,
måste man våga säga sanningen utan att be om ursäkt för det.
Ole Golly är inte här längre. Men jag är det.
Jag kan be om ursäkt för att jag inte ber om ursäkt.
Säg det bara. Det är inte så svårt.
Jag... Jag vill. Mer än nåt annat, men...
Du sa att livet inte handlar om sanningen.
Men tänk om mitt gör det?
Det är ditt val.
Jag sa att jag skulle äta löken för jag visste att jag skulle vinna.
Jag behövde bara bevisa att jag sa sanningen, vilket jag gjorde.
Varför känns det som jag förlorade?
Jag hatade att vara löken i pjäsen.
Sen började jag se det positiva. Alla lager och sånt.
Jag försökte vara löken, som en bra skådis.
Men nu inser jag...
...att en lök är en stinkande, hemsk sak som får folk att gråta.
Precis som jag.
Sanningen är... att jag är löken.
Dags att gå hem.
Gubben, vad är det?
Herrejistanes.
Men gumman, vad har hänt?
Stackarn.
Hur gick det?
Bad du om ursäkt? Fick du tillbaka boken?
Jag vill bara åka hem.
Okej, gumman.
Undertexter: Borgir Ahlström