Я ж не хворію.
Нащо мені до лікаря?
Психіатр – це особливий лікар, доню.
Д-р Ваґнер поговорить з тобою,
а ти розкажеш їй, що тебе непокоїть.
Мене нічого не непокоїть.
Дай-но нагадаю:
твої друзі прочитали огидні речі, які ти про них писала.
Ти налякала клас, принісши жабу.
Що ще?
Згадала.
Жбурнула в батьків плюшеву качку.
Може, обговоримо це між собою? Як мати з дочкою,
подруга з подругою?
Аякже, Гаррієт.
Як будете готові.
Вітаю, я доктор Ваґнер.
Рада бачити, Гаррієт.
Знайте, що я тут проти своєї волі.
Ясно.
Поговоримо потім.
Зайдеш?
А що, є вибір?
Не брехатиму. Я трохи нервувалася.
ЇЇ волосся було схоже на вогонь.
Навколо дивні речі,
ігри для дітей
і лялька, яка дивилася прямо мені в душу.
Я спробую, але якщо все вийде з-під контролю...
Чарівно.
...удам, що милуюся скульптурою, чи вислизну у вікно.
Приклею фальшиву бороду, сяду на буксир.
Про що думаєш?
Ні про що.
Я хочу Ти хочеш
Ми хочемо
Я стану ким хочу
Бо я самостійна
Ні, я не стригтимуся
І носитиму, що хочу
Люблю бути собою
Я не хочу Ти не хочеш
Ми не хочемо, щоб нам казали Що робити
Я ЦИБУЛЯ
ШПИГУНКА ГАРРІЄТ
ЗА КНИГОЮ ЛУЇЗИ ФІЦГ’Ю
Що ви про мене пишете?
Роблю нотатки.
Ти ж не проти?
Та ні.
Та якщо напишете погане, а моя мама взнає,
вам доведеться піти до психіатра.
Дати й тобі нотатник?
Нечесно, що в мене він є, а в тебе – ні.
Від думки про нотатник засвербіли руки.
Уявляю, як списую ручкою сторінки.
Нарешті можна вивільнити думки.
Мабуть, це пастка.
Ой!
Дякую, не треба.
Гаррієт, як думаєш, чого ти тут?
А ви як думаєте?
Твоя мати сказала, що ваша няня мусила поїхати,
і тобі важко з цим змиритися.
Розкажи, про що думаєш.
Думаю, що краще за втечу
буде зробити так, щоб мене вигнали.
У голові паморочиться.
Пограємо у витрішки?
Робили янгола на килимі?
-Гаррієт. -Що?
А тепер дати нотатник?
Так, будь ласка.
НОТАТНИК ГАРРІЄТ М. ВЕЛШ
Підписуєш його,
і здається, що можеш усе на світі.
Навіть поговорити з психіатром.
Гаррієт, розкажи,
як почувалася, коли пішла няня.
Було... було...
дивне відчуття в животі.
Я розповіла все:
про Ол Ґоллі, про вкрадений нотатник і про себе.
Я хочу все знати.
А щоб усе знати, треба все бачити.
А щоб усе бачити, треба бути шпигункою.
Гаррієт,
іноді найкраще пошпигувати за собою.
Ясно.
Подумай про це.
Поговоримо наступного разу.
Тоді знову дам тобі нотатник.
Що скажеш?
Визнаю, вона мені до душі.
Хоча дати нотатник, а потім відібрати
було якось нечесно.
Що тобі сказала доктор Ваґнер?
Що ти чарівна юна леді.
І не посперечаєшся.
Доню, а ти не думала просто вибачитися перед друзями?
Ні.
Доктор Ваґнер каже, що тобі потрібна мета.
Вибачишся перед друзями – повернеш свій нотатник.
Увечері я граю в карти у Вайтгедів.
Підеш зі мною?
Почнеш з вибачення перед Пінкі.
Хай він вибачиться, що прочитав мій нотатник.
Подумай про це, добре?
Я думала.
І думала.
Думала, як же скучила за своїм нотатником.
І за Ол Ґоллі, і за тим,
що вона сказала б, якби я таки вибачилася.
Ще думала про кльовий перстень на мізинці Говарда Фінча.
Іноді такі маленькі деталі
роблять несправжнє справжнім.
Шановний суд присяжних,
я стою тут, бо вірю в силу правди.
І маю намір без тіні сумніву довести,
що мій клієнт невинний за всіма пунктами обвинувачення.
Я думала про слова Говарда Фінча
і збагнула, що мені треба не вибачатися.
Мені потрібне правосуддя.
Вітаю. Керол, надіюся, ти прийшла пограти.
Я прийшла не пограти, Пеґґі, а виграти.
Пінкі, дивись, хто прийшов.
Може, пограєтеся з Гаррієт надворі?
Вам, мабуть, є про що поговорити.
Ну добре.
Це буде легко.
Виграю справу проти Пінкі, заберу нотатник,
а до інших байдуже.
Ні.
Що таке, Пінкі?
Я проговорився кільком людям,
що ти прийдеш вибачитися.
Хто тут у нас. Гляньте.
Привіт.
Чарівний нотатник. Зникаємо.
Ми готові до вибачень.
Узагалі-то я збираюся довести, що я не винна.
Шановний суд,
я стою тут, бо вірю в силу правди.
І маю намір без тіні сумніву довести,
що моя клієнтка Гаррієт М. Велш, тобто я,
невинна за всіма пунктами обвинувачення.
Хай буде суд.
Якщо я виграю, віддасте нотатник.
А якщо програєш?
Погоджусь на будь-яке покарання.
На будь-яке?
Нарада.
У шкільній виставі ти граєш цибулю.
Якщо програєш, з’їси цибулину.
Цілісіньку.
Покарання прийнято.
Хочеш бути як Говард Фінч? Тоді потрібен перстень.
Перейдімо в залу суду.
Пінкі, ми ж у тебе. Будеш суддею.
Потрібна суддівська мантія.
Придумав!
-Рейчел, будеш приставом. -Круто. А хто такий пристав?
Підтримуй порядок у залі.
Будь-яким способом.
Буде зроблено.
Я буду судовим художником!
А я – стенографісткою.
-Супер. Значить, я буду прокурором. -Ні.
Прокурором буду я.
Чого це?
Я знаю Гаррієт краще за всіх.
А значить, і всі її хитрощі.
А я тоді ким буду?
Можеш бути свідком.
Головним свідком.
Суперголовним свідком.
Послухайте всі! Починається засідання суду.
Усім встати! Заходить важний суддя Вайтгед.
Рейчел назвала Пінкі важним.
Правильно буде «поважний», Рейчел.
Яка різниця?
Я сказала: «Усім встати!», нікчеми.
А це що?
Мій молоток.
Сідайте.
Може, завдяки персню, та я почувалася впевнено.
Однак ліва нога була іншої думки.
Нервуєшся?
Ні.
Може, нога й сіпається,
але мені є на що спертися: на правду.
Сьогоднішня справа –
колишні друзі Гаррієт М. Велш проти Гаррієт М. Велш.
Почнімо з вступних заяв.
Шановний суд,
я маю намір довести, що відповідачка Гаррієт М. Велш
винна у злочинах проти дружби,
бо писала жорстокі й несправедливі речі й навіть не вибачилася.
Адвокат захисту?
Знаю, тепер ви мене недолюблюєте.
А може, й ненавидите.
Але не треба когось любити, щоб знати, що він невинний.
Бо факти говорять самі за себе.
А вони кажуть: єдина моя вина – що я кажу правду!
Обвинувачення, можете викликати першого свідка.
Я викликаю Спорта Рока.
Спорте, прочитаєш написане на сторінці 55?
Якщо так треба.
«Іноді терпіти не можу Спорта.
Через те, як він тривожиться за батька й няньчиться з ним,
він буває схожий на стару бабцю».
І як тобі від такого?
Паршиво.
Я не няньчився, Гаррієт. Я не нянько.
По-моєму, нема слова «нянько».
Хай буде.
Спорте, в ту ніч Джені спитала,
чи може посуд помити твій тато,
-щоб ви разом подивились фільм. -Так.
А що ти їй відповів?
Що в нього зморщиться шкіра на руках,
і він не зможе друкувати.
А коли Джені спитала: «Може, потім домиєш?»,
що ти відповів?
Що цілий день про це думатимеш.
Спорте, так сказала б моя бабуся.
Та невже?
Ну вибач, що намагаюся допомогти тому,
хто виховує мене один
і пише роман на мільйон сторінок.
Це було лише спостереження.
Гаррієт...
Як на ту, хто хоче все знати,
іноді ти нічого не знаєш.
Я йду звідси.
Спорт.
Молодець, Гаррієт.
Це ж ти прочитала йому запис
з мого таємного й особистого нотатника.
Наступний свідок.
По черзі усі, про кого було в нотатнику,
виходили і свідчили проти мене.
Усі знають, що ти була найбільшою шанувальницею Гаррієт. Це так?
Ну, не зовсім.
Але я таки одягалася, як вона,
а якось заснувала таємний фан-клуб під назвою «Гаррієтти».
З двома «Т», Бет Елен, як у «Віолетті».
Але чи була я шанувальницею? Навряд.
Аякже.
Як для найбільшої в історії шанувальниці-нешанувальниці,
давай подивимось, що Гаррієт писала про тебе.
Давай.
«Інколи мені здається, що всі ходять до Керрі Ендрюс
тільки щоб поласувати тортом її матері».
Як думаєш, це правда?
Ні.
Усі приходять і часто кажуть, цитую:
«Дякую за запрошення, Керрі. Гарно посиділи».
Запитань більше немає.
Керрі, а розкажи суду,
що всі кажуть перед тим, як прийти до тебе в гості.
Питають, чи мати спекла
свій славетний шоколадний торт.
Зі сріблястою посипкою, що на смак як сніжинки.
Запитань більше немає.
Вибачте.
Але це ж нічого не означає.
-Ходімо вже, Керрі. -Це просто збіг.
Суд викликає Бет Елен Гансен.
Вибачте. Пора допитати головного свідка.
Дочекайся черги, Маріон.
Спокійно, «Рожевий перстень».
Заперечую! Зараз не її черга.
Відхилено?
Не треба нотатника.
Я напам’ять знаю уїдливі слова Гаррієт.
І цитую:
«У Маріон стільки нагород,
аж дивно, що їй ще не дали здоровенного призу
за те, що вона така бридка».
На це я відповім так: ти мерзенна людина,
Гаррієт М. Велш.
А я на це скажу таке: 12 жовтня о 15:30
ти роздавала шкільну газету з фотографією,
на якій ми зі Спортом тримаємо м’які іграшки?
Якщо вже вести рахунок, то треба вирахувати всі ті рази,
коли я не зробила підлість, хоч могла.
Запитань більше немає.
Бет Елен, скільки разів я могла тебе сьогодні образити,
але не образила?
Три.
Ні, два.
Три. Точно три.
Чи чотири.
У мене все.
«Цікаво, Бет Елен користується спеціальним шампунем
для людей, які постійно жують від нервів волосся».
Що ти на це скажеш?
Це не від нервів. Просто подобається смак.
«Іноді я думаю, що Пінкі і "Фіолетові шкарпетки" мають
піти зі школи й виступати в цирку чудил».
-Як тобі таке? -Я обурений!
Порядок у залі суду! Це наказ!
Вибачте, ваша честь.
Нагадую: це зала суду, а не зоопарк.
-Прикольно. -Я тренувався.
Ви такі молодці.
Звикайте!
«Страшне створіння, що живе під ліжком,
треба називати не "бабай",
а "Рейчел Геннессі"».
Молодший брат так і каже.
Переходимо до заключних слів.
Визнаю: не все, що я написала, приємне,
але я довела, що це правда.
Як каже велика Ол Ґоллі,
на письменниках лежить відповідальність писати правду,
бо правда – це краса, а краса – правда.
Я відчувала: справа в мене в кишені.
Після моїх блискучих перехресних допитів що може сказати Джені?
Суддя, замість заключного слова,
я хочу викликати
за свідка Гаррієт М. Велш.
Заперечую.
Це порушує всі правила нашого правосуддя.
Дозвольте нагадати,
що на нашому «правосудді» замість кафедри – фонтан-поїлка,
а суддя – без образ – у батьковому халаті.
Заперечення відхилено. Дозволяю.
Міс Велш,
на сторінці 77 ви написали про мене.
Прочитаєте присутнім?
Добре.
«Джені хоче стати великою вченою, як мадам Кюрі.
Та іноді здається...»
Хоча стривайте, не читайте.
Покладіть нотатник і скажіть це мені в обличчя.
Ти ж знаєш, що там написано.
Я знаю, що там написано.
Але хочу почути це з твоїх вуст.
Я не хочу казати.
Інакше викличу пристава.
А цього ніхто не хоче.
Якщо те, що ти написала, – правда, чому не скажеш?
Тому що...
Тому що ти боягузка й нишпорка, яка шпигує за друзями
і пише про них у нотатнику всяку гидоту,
бо кишка тонка сказати це їм у вічі.
Можна коротку перерву?
Відхилено.
Ми чекаємо, адвокате.
Кажіть.
Божевільною вченою, поганою вченою,
а може, все разом.
Це мене ранило.
Але це ж правда.
Може, й так, Гаррієт М. Велш.
У житті важлива не лише правда.
Ще, наприклад, дружба.
Якщо образив друга чи подругу,
то вибачся.
Ол Ґоллі вчила: щоб стати письменницею,
май мужність казати правду
і не вибачатися за це.
Ол Ґоллі більше тут не живе, а я живу.
А якщо я вибачуся за те, що не вибачилася?
Та скажи вже, Гаррієт. Це не так і важко.
Я хочу, більше за все на світі, але...
Ти сказала, що в житті важлива не лише правда.
А якщо для мене це не так?
Це твій вибір, Гаррієт.
Я сказала: якщо програю, з’їм цибулю,
бо знала, що виграю.
Я мала довести, що писала правду.
І довела.
Чому відчуття таке, що я програла?
Я не хотіла грати у виставі цибулину,
поки не побачила в цьому плюси:
багатошаровість і всяке різне.
Як хороша актриса, я спробувала стати цибулею.
Але зрозуміла...
Цибуля смердить, її ніхто не любить, і від неї всі плачуть.
Я така ж сама.
Правда в тому, що «я цибуля».
Пора додому, дітки.
Що таке, синку?
Ой леле.
Сонечко, ти чого?
Бідолашна.
Як усе було?
Ти вибачилася перед друзями? Нотатник віддали?
Я хочу додому.
Добре, доню.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова