Ned til seks grader på styrbord motor.
Mottatt.
Ser bra ut. To hundre og førtifire over bakken her.
Muy bien.
TOLLVESENET I FRANKRIKE
Slå av motorene og gjør klar for å legge til kai.
Bra jobbet. Over og ut.
Bra, kaptein.
Ja. Jeg begynner å få teken på det. Ikke for å skryte av meg selv eller noe.
Jeg får mannskapet til å male og reparere.
Det fikses kjapt. Maks tre dager.
Flott! For et lag vi er.
Et godt oljet maskineri.
Hei, ha en fin ferie!
Hei, kaptein!
La meg gjette. Du er en jente som elsker blomster.
Ja, blomster ser fine ut.
Det er noen farger der og alt. Så fint.
Jeg visste det.
-Er du klar? -Ja.
Kult at du ivret etter å møte familien min.
Litt overraskende, for å være ærlig.
Jeg ville bare på et lite eventyr med deg.
Og jeg har en liten personlig sak å ta meg av i Monaco på veien.
Så det er to fluer i én smekk, dette her.
Det er flott.
Men Monaco er ikke på veien.
Det er ikke en lang omvei, og det tar ikke lang tid,
men det må være vår lille hemmelighet at vi skal tilbake dit. Ok?
Du kan holde på en hemmelighet, ikke sant?
Ja, selvfølgelig. Min munn er lukket.
For en utsikt.
Jøss, utsikter er kule.
Jeg skal skifte til noe mer behagelig.
Høres perfekt ut. Jeg òg.
Jeg må løpe et lite ærend.
Vel, jeg blir selvsagt med deg.
Å. Nei, det er privat.
Perfekt. Jeg vil veldig gjerne gjøre private ting med deg.
Ok, hør her, Jonathan.
Om dette skal funke, kan vi ikke kvele hverandre. Ok?
Vi må gi hverandre rom.
Ja. Å gi hverandre rom i et forhold er så sunt.
Og jeg har lest det. Det er en nybegynnerfeil. Beklager.
Nei. Flott. Jeg er straks tilbake. Vi ses.
Ok. Ja. Ses. Kult. Veldig kult.
Liza!
Gjett hvem som er på nyhetene. Det er den oligarken. Noen har drept ham!
-Virkelig? -Ja.
Det ser fælt ut.
Noen tvang en veldig farlig radioaktiv dings opp i endetarmen.
Ingen flere invitasjoner dit, antar jeg.
Sikkert ikke.
Hvorfor skulle noen gjøre noe sånt?
Jeg vet ikke, Jonathan.
Kanskje han sladret på noen. Tyster du, dør du, vet du.
Nei, det visste jeg ikke.
Det er nok oss.
Ja. Du har sikkert rett.
Er det noe galt? Du virker litt stresset.
Jeg vet ikke hva jeg kan forvente når vi kommer dit.
Foreldrene mine virker stolte av meg nå, men du vet aldri med dem.
-Ikke? -Nei.
Men de har lekt så mye med hodet mitt i oppveksten,
så man vet aldri hva man kan vente seg. Man lurer alltid.
De holder deg skjerpet, det er bra.
Ok.
Det er bare den normale frykten man har før man møter sin nærmeste familie.
Det virker ikke så normalt.
-Det er det. Det er bare slik naturen er. -Jeg henger ikke med, Jonathan.
I hønsegården er det alltid en kylling
som de andre vender seg mot og plager konstant.
Kanskje den er minst eller svakest eller bare har uflaks eller noe.
Men i min familie, eller hønsegård, har det alltid vært meg.
Det høres fælt ut.
Nei. Plagingen har bare vært verbal. Så det har ikke skadet meg på utsiden.
Så utsiden er helt grei. Så det er bra.
-Er det? -Ja.
Alt er bra. Ja.
Jeg har streng ordre om å alltid ringe på dørklokken.
"Bare bomser braser inn i et hus."
Selv ditt eget?
Ja, særlig ditt eget, sier mamma og pappa.
Jonathan. Kjære deg. Så fint å se deg!
Hvordan går det, Consuela? Jeg har savnet deg så mye.
Og jeg har savnet deg, Johnny.
Og hvem er denne vakre damen?
Jeg er Liza. Jonathans kollega og kjæreste.
Dere er så søte sammen.
Takk.
Er foreldrene mine hjemme?
Ja, vær så god, kom inn. De er i hagen.
Mr. og Mrs. Fall, Jonathan er hjemme!
Jonathan, den lille gutten min.
Så glad for å ha deg hjemme i den uniformen.
-Vi har begynt å klemme, ikke sant? -Ja.
Kom hit og klem moren din.
En skikkelig varm, normal klem.
-Jøss, det føles bra. -Nok av det. Kom hit, du.
Føles bra. Ja. Så naturlig.
Se her. Er det ikke Mr. Dolk I. Ryggen som ikke vil gi sin eneste bror jobb?
-Hva? -Må du gni uniformen i trynet mitt?
Du vet hvor skjør jeg ble da de sparket meg.
Beklager at du mistet jobben, men jeg disser deg ikke med uniformen.
Særlig. Det gjør vondt, mann. Du sårer meg med handlingene dine.
Ingen skam. Ingen klasse. Det er alltid meg, meg, meg…
-Kjeften, Tanner! -Kutt ut!
Hvem er dette? Kan vi hjelpe? Har du gått deg bort?
Dette er Liza. Kjæresten min.
Hyggelig å treffe deg, Liza.
Hyggelig å møte dere også.
Men hva mener du egentlig? Du sa "kjæreste".
Men det er sannsynligvis veldig feil.
Nei, Liza er min gode kollega og kjæreste.
Å, hun er en venn fra jobben.
-Jeg skjønner. -Ja.
Bare en venn.
Det kan man si, men vi dater også.
Kom igjen. Det er en fryktelig løgn, og det vet du.
Hun er, om jeg får si det, en sexbombe.
Så pulbar.
Hun vil aldri date deg eller la deg røre henne.
Ikke på en million trillion år.
Han lyver ikke, Tanner.
Jonathan er bare forvirret av uttrykket "kjæreste",
for han har aldri vært i nærheten av å ha en før.
Ikke sant, Jonathan? Du blander "kjæreste" med "venn".
Ja, sånn er det. Hva, Jonathan?
Ingen skam i det. Folk blander ord hele tiden.
-Klart. -Han er en idiot.
Ok, vent nå litt. La meg se om jeg forstår.
Dette er en Pretty Woman-greie, hva?
-Er du eskortepike? -Nei.
Søren klype, Tanner. Beklager at jeg banner.
Jeg har sagt det hundre ganger. Liza er kjæresten min.
Hvorfor er det så vanskelig å tro?
-Selvsagt, vennen. Vi forstår. -Ja.
-Skjønner. -Skjønner.
Vi er hippe.
Vi vet at dating i dag er helt ulikt
da vi var unge.
Ja, nå er det apper og penisbilder som gjelder,
og å ha sex mot telefonkort bak kjøpesenteret.
-Det tror jeg ikke. -Jo da.
Gud vet at faren din har gått gjennom en fase som den du opplever nå.
Husker du da du reddet den hora, Blake?
-Hva? Husker du det? -Ja.
Noe så morsomt.
Ja. Kostet meg en formue. Og så foretrakk hun sitt gamle liv.
Hun selger seg enda under motorveien.
Ja, jeg kjører forbi henne nå og da og lurer på hva vi kunne vært.
Men når jeg ser tilbake,
var det vi hadde dømt fra starten av.
Min første feil var å stole på halliken.
Så rampete. Selvsagt var de forelsket.
Jeg prøvde å gjøre det godt. Men den vakre kjærlighetshistorien knuste.
Jeg var sønderknust, og jeg er enda forbanna for det.
-Det er hjerteskjærende. -Nå babler du, Blake.
Men poenget står. Som far, så sønn.
Ok, folkens, jeg skal stoppe dere der.
Jeg er ikke en prostituert som Jonathan vil redde.
-Selvsagt! Ikke vondt ment, Liza. -Nei.
Jeg passer bare på sønnen min. Men brent barn skyr ild, vet du.
Jeg er offiser på Caribbean Queen,
og jeg er veldig forelsket i sønnen deres.
Han er den snilleste jeg har møtt.
Det er kunstig intelligens. Det må det være.
Du er ikke ekte. Du er som en avansert sexdukke,
for ærlig talt, om jeg får si det?
Jonathan er umulig å elske, og det vet alle.
Slutt, Tanner! Ikke alle vet det. Husj.
-Gå til hytta! Ut! -Tanner! Gå!
-Gå nå! -Husj! Gå!
Hør på moren din! Stikk!
Takk, Consuela. Det ser utrolig forfriskende ut.
Skål!
Faren din og jeg er så stolte av deg.
Vi er så stolte at vi vil ta dere med til lunsj i Kapteinklubben.
-Virkelig? Men vi spiste akkurat lunsj. -Ikke bli for opptatt av detaljene.
Ok! Høres flott ut. Er du klar for det, Liza?
Jeg tror jeg bare pakker ut og slapper av her, så kan dere kose dere.
Jeg trenger ikke det rommet du snakket om
eller noe, heller motsatt.
Nei. Bare dra, du.
Vis Jonathans herlige venn veien til gjesterommet.
Ok, kanskje jeg bare ordner meg og bytter klær.
-Nei. -Nei.
Bruk uniformen. Har du ID?
Ja.
Flott. Husk å ta med den også.
Og om du har en stemplet arbeidskontrakt, ta med den også.
Bra tenkt, skatt.
Jøss, dette er så fint. En ekte familietur. Det er første gang.
Ikke vær dum, Jonathan, vennen.
Vi har vært på mange familieturer.
Grand Canyon, Aspen, Hawaii, Costa Rica,
India og Thailand. Vel, overalt.
-Med Tanner. Aldri meg. Det var dere tre. -Husker du ikke?
Vi hadde ikke plass til dere begge i bilen med all bagasjen.
Men dere fløy til de stedene.
Ja. Men har du hørt om familier som går til flyplassen?
Nei. Men dette er min første familietur. Det var poenget mitt.
-Og det er ikke et poeng. -Ikke et poeng.
For du var alltid med oss i ånden.
Og det er det som er viktig. Det er tanken som teller.
Ja.
Du skremte meg. Kan jeg hjelpe deg?
Kanskje.
Herregud. Du er en så klassisk skjønnhet.
Med utseendet ditt kan du lett være i et pornomagasin.
Ok.
I bladet Private, sikkert. Du kan være en Private-jente.
Takk, tror jeg. Men hva vil du?
Jeg kunne ikke holde meg unna. Du er som en magnet for snabelen min.
Snabelen din?
Jeg kaller penisen min "snabel", som elefanter har.
Så det er en analogi eller en metafor.
Greit. Så kuken din har form som en elefantsnabel?
Kan du bære greiner og plukke opp peanøtter med den?
Vel, bra for deg.
Nei. Jeg kan ikke gjøre det. Jeg mener størrelsen.
Ser ikke sånn ut. Jeg ser ingen 180 cm penis.
Vil du ikke finne det ut?
-Du burde ikke være her. -Jeg vet det. Jeg skal være ærlig.
Du ser ut som en som takler det.
-Ok. -Ikke ta dette ille opp.
Jonathan er en grei fyr, og jeg ønsker ham virkelig alt godt.
Men?
Men du bør droppe ham med en gang, og vi bør ligge sammen nå.
Bare riv av plasteret og dropp ham.
-Og hvorfor det? -Bare se på meg, søta.
Jeg hater at jeg må si dette selv, men jeg er fin som faen.
Og jeg har så mye mer å tilby deg enn han har.
Så mye mer.
Virkelig? Som hva, Tanner?
Ok, for det første, en kuk som er i nordenden av gjennomsnittet.
Over gjennomsnittet?
Ja, sikkert, med riktig måleteknikk,
og den er veldig glatt og vakker.
Den er kjekk. En kjekk djevel. Du vil elske ham.
Ok.
Det jeg vil gjøre
før Jonathan kommer hjem, er å gi deg en prøve på…
Bra, du er våken.
Jeg ville si at jeg fikk en melding fra Jonathan nå,
og han kommer tilbake om rundt to timer.
Det bør gi meg nok tid til å partere deg,
pakke deg inn og få lemmene dine i denne kofferten,
og enda ha tid til å ta en dusj. Hva?
Vet du, med dette boret
kan jeg bore gjennom øyehulen og inn i isselappen din.
Til toppen av bakre del av hjernen.
Men siden du kan ha verdi for Jonathan,
gir jeg deg et valg.
Det kan finnes en utvei for deg, Tanner.
KAPTEINKLUBBEN FOR KAPTEINER OG DERES FAMILIER
RESEPSJON
FOR KAPTEINER OG DERES FAMILIER
KAPTEIN-ID
KAPTEINKLUBBEN
FAMILIEN FALL OFFISIELLE MEDLEMMER AV KAPTEINKLUBBEN
Jeg hater å spørre, men tok dere meg med bare for å få tilbake medlemskapet?
Ikke vær latterlig!
Vi ville aldri brukt deg som billett til medlemskap og status.
-Ikke? -Det medlemskapet betyr ingenting.
Og føles det ikke godt å endelig være til nytte for familien?
Etter alle disse årene?
Sikkert.
Flink gutt.
Jonathan!
Oi! Hei, Tanner.
Godt å se deg, Jonathan. Har dere hatt det gøy?
Ja, det har vi.
Kjedelige folk. Har aldri likt dem. Men så kult at du er tilbake.
Vet du hva vi bør gjøre? Være sammen i hagen.
Tilbringe kvalitetstid sammen som brødre. Kaste litt frisbee eller noe.
-Har du tatt dop igjen, Tanner? -Nei.
Så hvor er rasshøleriet?
Det var bare skuespill. Jeg spilte bare en rolle.
I alle de årene? Jøss. Det får man si er dedikasjon.
Ja. La oss fjerne oss fra dinosaurene. Vi løper om kapp.
Vi kan bruke Nerf-våpnene mine. De er toppmoderne.
-Eller vi kan gjøre hva du vil. -Klart det!
-Sisten, du har'n! -Ok.
Du er så rask!
Så du har funnet deg til rette.
Det er ingen bilder av Jonathan her. Hvorfor?
Det er fordi han er vår verdsatte hemmelighet.
Sier du det?
Det har en naturlig forklaring.
Dette er litt vanskelig for meg, men Jonathan var faktisk prematur.
Født altfor tidlig.
Ja, legen sa min røyking og drikking forårsaket det, men jeg vet ikke.
Det så ut som om en supergammel, skalløs skilpadde hadde bodd i livmoren
og endelig kom ut for å se dagslys for første gang.
-Han var skrekkelig. -Skrekkelig.
Som en baby Yoda minus søtheten.
Herregud!
Jeg er så glad for at han overlevde.
Hvor prematur, om jeg tør spørre?
Nesten to uker. Åtte dager, for å være presis.
Det regnes ikke som prematur.
Jo, det gjør det. Det skremte oss skikkelig.
Så i tilfelle han ikke klarte seg, ville vi ikke knytte oss for mye til ham.
For å spare oss potensiell sorg.
Vi fikk Consuela til å amme ham og alt for å svekke båndet mellom mor og sønn.
Jøss, det er grusomt.
Ja visst.
Ja. Det var tøft. Men for å gjøre en lang historie kort,
satset vi alt på Tanner.
Vi investerte alle følelsene våre i ham. Ikke sant, kjære?
-Det gjorde vi. -Ja, det gjorde vi.
Tanner, er du klar?
Det var den beste "spikeren" jeg har sett.
Det var knapt et plask.
Takk! Har jobbet på den ganske mye opp gjennom årene.
-Det så jeg. -Jonathan. Kommer du og legger deg snart?
Klart. Bare noen hopp til, hvis det er greit.
-Ja visst. Vi ses ovenpå. -Ja!
Vent! Du må se Jonathans "spikeren".
Den er episk.
Den er faktisk ganske flott.
-Ok. -Ok, da setter vi i gang.
Så du det? Det var flott.
Ja, flott spiker.
Tanner, du er så tørst i kveld.
Jeg knyttet bånd med Tanner i dag.
Han beviste at folk plutselig kan endre seg
fra å være en bølle om morgenen, og hele sitt liv, egentlig,
til den flotteste fyren om ettermiddagen.
Ja, det var utrolig å se.
Ikke for å si noe negativt om familien din eller noe,
men foreldrene dine er ganske fæle mennesker.
Kanskje litt, men de mener det så godt.
Nei. De mener det vondt.
De er drittsekker. Du fortjener så mye bedre, Jonathan.
Selv om vi ikke har kjent hverandre så lenge,
føler jeg at du, Pedro og Nico og alle de andre,
det er den ekte familien min, på en måte.
Det er sånn en familie bør være.
Ja, det er så sant.
Ingen hemmeligheter, ingen løgner og total respekt.
Jeg stoler hundre prosent på dere.
Det er godt å høre.
To sekunder.
Hallo, Liza, dere må komme tilbake.
Tyrant avslutter alles ferie før tiden. Beklager.
Du forsvinner for meg. La meg gå ut. Kanskje dekningen er bedre der.
SAMTALE FEILET INGEN DEKNING
Pedro. Hva sa du?
På tide å komme tilbake. Beklager.
Beklager. Hva sa du? Jeg sliter med å høre deg.
Jeg sa at dere må komme tilbake.
Jeg skrur på høyttaleren. Går nærmere satellittene, det kan hjelpe.
Hallo? Ok, prøv nå.
-Hører du meg nå, Liza? -Ja. Klinkende klart.
Bra. Står til med syndebukken vår, kapteinen?
Ja, alt er bra.
Jeg kan ikke glemme hvor utrolig det er at vi,
et kriminelt kartell, slipper unna med så mye grunnet ham.
-Det kan du si. -Ja. Faktisk.
-Jeg må lette mitt hjerte om dette. -Hva? Nå?
Ja. Nå. Jeg tar det fra starten.
Oppdraget da han kom om bord i Brasil hjemsøker meg enda.
Da Jonathan og jeg gikk gjennom det smuget…
Og det er det jeg føler om den kriminelle operasjonen vår.
Det kan du sitere meg på.
-Ok. -Men ikke til Mr. Tyrant.
Den onde hjernen bak alt dette.
Uansett, du og Fall må komme hit så snart som mulig.
Mottatt.
Hei!
Hvem ringte så sent?
Ingen. Bare en tulleringing.
Snakket du i 20 minutter med dem?
Absolutt.
Ok. Tulleringinger suger.
Så unødvendig bruk av telekommunikasjon.
Det er ikke det Alexander Graham Bell ville ha ønsket.
-Det var ikke derfor han jobbet så hardt. -Nei, sikkert ikke.
Men uansett…
Jeg ville si noe før jeg sovnet.
Ok?
Jeg ville bare si takk for i dag, for at du er en ekte venn
og kjæreste og alt det der.
Det betyr mye for meg.
Jonathan, du er en flott fyr.
Jeg håper du vet det.
Og uansett hva som skjer i fremtiden,
håper jeg du vet at jeg virkelig liker deg.
Men vi må dra.
-Nå? -Ja.
Jeg vil ikke være i dette huset et sekund til.
Kom. La oss få deg tilbake til din ekte familie.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten