Maakera on nii suurejooneline,
et pisemad asjad jäävad elus kergelt kahe silma vahele.
Aga lähemalt vaadates...
näeb tervet avastamata maailma.
Maailma, kus tillukesed kangelased...
ja väiksed koletised...
vajavad uskumatuid supervõimeid...
et olla võidukad hiiglaslike ohtude kiuste.
Ladina-Ameerika džunglid.
Neis on pisielusid rohkem...
JUTUSTAB PAUL RUDD
...kui kuskil mujal Maal.
All varises... on uus elu algamas.
See pisi-puukonn kannab oma kullest seljal.
Kulles on riisitera suurune.
Džungli allilm on kullese jaoks liiga ohtlik.
Ema peab talle turvalise kasvukoha leidma.
See on seal üleval... selle 40-meetrise džunglipilvelõhkuja okstes.
Viinamarjasuuruse konna jaoks...
on see tema Everest.
Kleepuvate jalgadega hoiab kinni.
Ent ükski libastus võib saatuslikuks saada.
Tal on puude otsas palju seltsilisi.
Juurtest...
tipuni välja.
Ühesainsas puus võib elada 5000 erinevat pisiolendit.
Lõpuks ometi üleval võras, kus päike paistab.
Bromeelialine on täiuslik katusekorteri bassein,
milles kulles saab kasvada.
Aga toidu ja eluruumi pärast konkureerivad nii paljud pisiloomad...
muutes elu džunglis ebakindlaks.
Elus püsiks vaid tõeline spetsialist.
DŽUNGEL
See on maailma pisim ahviliik.
Kääbusmarmosett.
Täisealine isend mahuks meile pihku ära.
Nii tillukesena on raske öelda, kas keegi on sõber, vaenlane või toit.
Aga vähemalt on marmosettidel toiduallikas otse jalge all.
Nad eemaldavad hammastega puukoore,
et luua miniatuurseid kaeve, mis täituvad maitsva suhkruse puumahlaga.
Suure puu koores võib olla üle tuhande kaevu.
Kasvavale perele nendest piisab.
See on hea... sest lisandunud on uusi liikmeid.
Iga järglane on pingpongipalli suurune.
Marmosettidele sünnivad peaaegu alati kaksikuid.
Isa ja ema jagavad lapsehoiukohustusi ning isegi vanemad järglased aitavad...
siis kui nad ei kakle.
Koostöö on osa nende miniatuursete primaatide eluviisist.
Nagu ka puu keskel aja veetmine.
Madalamal on liiga ohtlik...
ja kõrgemal on liiga rahvarohke.
Siin üleval valitsevad marmosetist 60 korda suuremad möiraahvid.
Võrades asub 80% kogu džunglielust.
Metsaalusel on raskem toime tulla.
Siia paistab vähe päikesevalgust, see piirab kasvamisvõimalusi.
See pisike aguuti sõltub toidust, mis ülevalt alla kukub.
Vihm on džungli eluks hädavajalik.
Aastas on sademete hulk kuni 3000 mm.
Iga piisk avaldab tillukestele eludele tohutut mõju.
Vihmasajud hoiavad konnakullese basseini täis.
Aga küll võib küllale liiga teha.
Taimedesse ja puukoorde imendunud vesi muudab iidsed puud palju raskemaks.
Vihmavalingud uhuvad õhukese pinnase minema.
Hiiglaslikud puud taluvad paduvihma ja torme aastasadu...
kuni ühel päeval...
Kui nii suur puu langeb...
jätab see džungliellu suure augu.
Pisi-puukonn jäi ellu.
Tema kulles on aga kaitsetu.
Leimadophis epinephelus tajub seda.
Konnaema ei saa midagi teha.
Ainult uuesti alustada.
Mõnede jaoks katastroof... teistele sülle kukkunud õnn.
Aedniksipelgad ei pea enam ronima.
Lehed on neist mitu korda suuremad...
kuid iga sipelgas suudab kanda endast kümme korda suuremat raskust.
Ning kaheksamiljoniline koloonia suudab päevadega sellise puu tühjaks teha.
Langenud hiiglane meelitab ligi ka kõiksugu teisi tillukesi lehesööjaid.
Marmosetid kahjuks lehti ei söö.
Ja tähtsa mahlapuu kaotamine on suur tagasilöök.
Aga nendel väikestel paharettidel on üllatav kiskjalik külg.
Nad hüppavad oma vetruvate jalgade jõul kuni kolme meetri kõrgusele.
Kumerad küünised haaravad konksude kombel kinni.
Ja puukoort ampsavad hambad on putukatega sama tõhusad.
Nendel miniatuursetel ahvidel on kerge langenud okste sasipuntras jahti pidada.
Nad söövad kõike, mida kätte saab.
Aga kõik pole nii, nagu paistab.
Hämmastav mimikri.
See tõuk jäljendab tapvat madu nii veenvalt...
et ajab hirmu nahka.
Pärast mitutsada aastat varjudes
täitub metsaalune äkitselt päikesevalgusega.
Võimalust oodanud seemned alustavad väiksena, kuid sihivad kõrgele.
See on nüüd võidujooks valguse pärast.
Roni- ja vääntaimed stardivad kiiresti...
kägistades võsusid, et omale päikese käes koht välja võidelda.
Peagi kattub langenud hiiglane uue taimevaibaga.
Ja tühimik muutub lopsakaks väluks.
Aga see pole Eedeni aed.
Koolibrid on kerged kui paberileht.
Nad kompenseerivad oma väiksust agressiivsusega.
Mõnedel koolibrilastel on pistoda laadne nokk ja isegi hambad.
See kõik on õite pärast võitlemiseks.
Koolibrid peavad iga paari minuti tagant toituma.
Oma narmastunud keelega limpsavad nad nektarit 20 korda sekundis.
Nad peavadki kiirustama.
Konkurents on armutu.
Aga elu ei pea selline olema.
Helikoonia poolkuukujulistest õitest
pole enamikul koolibrilastest toituda võimalik.
Rohe-selvakoolibril on aga pikk kumer nokk.
Selle abil saab ta rahus nektarit limpsida.
Noh, peaaegu rahus.
Ise pisemad kui nööpnõelapea,
on need lilletäid selle helikoonia peaaegu tühjaks joonud.
Järgmise lilleni jõudmiseks vajavad nad küüti.
Oma suuruse kohta on nad peaaegu gepardi kiirusega.
Nad kihutavad koolibri nokale...
et end tema sõõrmetesse peita...
ja järgmise lilleni lendamist oodata.
Välu kasvab täis ja metsaalune mattub taas pimedusse.
Seened vohavad nendes niisketest oludes...
langenud puid lagundades.
Siin on palju raskem värsket toitu leida.
Parapähkli kest on enamiku loomade jaoks liiga kõva.
Aguuti jaoks aga pole.
Ülejäägid matab ta pärastiseks maha.
Ta on loomult närviline.
Ja põhjusega.
Margai on kodukassist vaid veidi suurem...
kuid palju tapvam.
Pime metsaalune varjab endas mitmeid kiskjaid.
Ja väiksemas mastaabis on nad veelgi kurikavalamad.
40 väikse jala peal
jahib see sõrmepikkune küüsikloom vaikselt.
Tema küttimistaktika on täitsa ulmeline.
Ta tajub ohvri liikumist oma kehal olevate vibratsioonisensoritega.
Ta peab lähemale hiilima...
et kasutada oma salarelva...
võrgupritse.
Kleepuvad niidid kõvastuvad sekunditega.
Pääsu pole.
Tillukesed olendid peavad kogu aeg valvel olema.
Emane pisi-puukonn munes just uue pesakonna jagu mune.
Aga nende kaitsmine on isase töö.
Erkpunane värvus hoiatab kiskjaid.
Tema nahk eritab tapvat mürki.
On vaid üks mure...
Leimadophis epinephelus on immuunne.
Lisaks tajuvad need maod ka iga liigutust.
Täiesti paigal püsides...
võib konn isegi ellu jääda.
Aga kõige eest end varjata ei saa.
Rivaalist isane.
Ta tahab seda territooriumi.
Kui ta territooriumi endale saab, sööb ta munad ära.
See väike isa peab kõige eest võitlema.
Kumbki pole suhkrutükist raskem. Nad on võrdsed vastased.
Nad suudavad üle poole tunni nii võidelda.
Väike konn hakkab väsima.
Kuid isa jääb peale.
Ta ajas rivaali minema, vähemalt ajutiselt.
Mune tuleb veel kaks nädalat valvata, enne kui järglased kooruvad.
Metsa kasvades arenevad selles välja keerulisemad suhted.
Euglossini triibuse mesilasel on erakordne missioon.
Ta lendas siia üle 40 km kauguselt.
Ja ta ei tulnud üksi.
Kõik nad on isased ja tahavad ühte asja.
Mitte õietolmu.
Parfüümi.
See orhidee toodab lõhna,
mis muudab mesilase emastele vastupandamatuks.
Seega kogub ta seda nii palju, kui saab.
Aga ette vaatamata...
võib ära uppuda.
On vaid üks väljapääs.
Napilt pääseb läbi.
Ning orhidee ei lase tal ilma kingituseta lahkuda.
Mesilase seljale kinnitub õietolmupakk.
Väike mesilane otsib paarilist edasi...
aga orhidee töö on tehtud.
Kääbusmarmosettide jaoks paistab elu taas normaliseeruvat.
Putukaid on praegu raskem leida.
Pole viga.
Marmosetid on uutesse puudesse mahlakaeve teinud.
Lärmakad naabrid on ka tagasi.
Nad teevad kära... ahnitsevad toitu...
ja mäkerdavad.
Kui end kergendatakse...
peavad pisiloomad teiste järelt koristama.
See tilluke superkangelane hoiab võra puhtana.
Vaevu kahesendilise suurune mardikas. Kuid talle pole ükski töö liiga suur.
20 meetri kõrgusel...
ta lihtsalt hoiab tugevalt kinni.
Ja siit tulevad ülejäänud koristajad.
Sõnnikukerad veeretatakse minema ja maetakse maha.
Toit nende järglastele.
Ja väetis metsale.
Džungel on keeruline maailm, täis vapustavaid väikeloomi.
Igaühel neist on oma unikaalne roll.
Need tillukesed primaadidki on oma koha leidnud.
Nende rahvarohke metsalapike aina muutub.
Aga praegu on elu ilus.
Ja metsaalusel...
on üks parapähkel, mille aguuti maha jättis.
See kasvab aeglaselt varjus...
kaugeleulatuva plaaniga.
Väikestest võsudest... võivad kasvada hiiglased.
Džungel võib jätta lõputu rohelise mere mulje...
aga igas puus peitub väikeste imede universum.
Pisi-puukonn otsib oma tillukesele kullesele turvalist kohta.
Parem asugu teele...
et järgmist põlvkonda kasvatada.
Teekond on pikk...
täitsa tippu välja.
Tõlkinud Silver Pärnpuu