Planēta Zeme ir tik iespaidīga,
ka sīkumus var arī nepamanīt.
Bet, ieskatoties ciešāk,
atklājas vesela pasaule.
Pasaule, kurā sīkiem varoņiem
un maziem briesmoņiem
ir vajadzīgas neticamas superspējas,
lai visam par spīti varētu svinēt uzvaru.
Latīņamerikas džungļi -
te mīt vairāk mazu dzīvību...
STĀSTA POLS RADS
...nekā jebkur citur uz Zemes.
Lejā, trūdošajās lapās, rodas jauna dzīvība.
Raibvarde uz muguras nes savu kurkuli.
Tas ir apmēram rīsa grauda lielumā.
Džungļu pazeme šim mazulim ir pārāk bīstama.
Vardei jāatrod droša vieta, kur tam augt.
Tur augšā, šī 40 metrus augstā džungļu debesskrāpja zaros.
Vīnogas lieluma vardei
tas ir kā Everests.
Lipīgās pēdas ļauj viņai pieķerties,
bet paslīdēšana var būt liktenīga.
Kokos viņai ir plaša sabiedrība -
no saknēm
līdz galotnei.
Vienā kokā var būt pārstāvētas 5000 mazo radību sugas.
Beidzot augšā lapotnē, kur spīd saule.
Bromēlijā ir ideāls penthausa baseins,
lai kurkulis varētu augt.
Tā kā par telpu un pārtiku sacenšas tik daudz mazu dzīvnieku,
dzīve džungļos nav droša.
Izdzīvot spēj tikai īsts lietpratējs.
DŽUNGĻI
Iepazīstieties ar mazāko pērtiķi pasaulē!
Tas ir pundurkalitrikss.
Pieaudzis īpatnis varētu novietoties uz plaukstas.
Ja esi tik sīciņš, ir grūti saprast, kas ir draugs, kas ienaidnieks vai ēdiens.
Bet tas vismaz var izmantot pārtikas avotu
tieši sev zem kājām.
Ar asajiem zobiem tas nograuž mizu,
lai izveidotos mazas bedrītes, kas piepildās ar gardu saldu sulu.
Lielā kokā to var būt vairāk par tūkstoti.
Pilnīgi pietiekami augošai ģimenei.
Labs! Baram ir papildinājums.
Katrs pingponga bumbiņas lielumā.
Kalitriksiem gandrīz vienmēr dzimst dvīņi.
Mazuļus auklē abi vecāki un pat vecākie brāļi un māsas,
kad tie nekaujas.
Sadarbība šiem kabatas izmēra pērtiķiem ir ļoti raksturīga.
Tāpat arī uzturēšanās koka vidusdaļā.
Lejā ir pārāk bīstami,
un augšā - pārāk liela drūzma.
Te augšā galvenie ir bļauri, kas ir 60 reižu lielāki par pundurkalitriksiem.
Lapotnē mīt 80 % no visas džungļu dzīvās radības.
Uz zemes dzīve prasa lielāku piepūli.
Te saule gandrīz neiespīd, tāpēc nekas daudz arī neaug.
Šis niecīgais aguts pārtiek no tā, kas nokrīt no augšas.
Lietus ir džungļu dzīvības spēks.
Katru gadu nolīst gandrīz 3 metri nokrišņu.
Katram pilienam ir milzīga ietekme uz sīko radību dzīvi.
Lietus piepilda kurkuļa baseinu.
Tomēr laba var būt par daudz.
Ūdens, kas iesūcas augos un mizā, senajiem kokiem liek turēt milzīgu svaru.
Lietusgāzes aizskalo prom plāno augsnes kārtiņu.
Gadsimtiem ilgi milzīgie koki brāzmaino lietu iztur,
līdz kādu dienu...
Kad nolūst šāda izmēra koks,
džungļu dzīvē tiek iecirsts liels robs.
Raibvarde ir izdzīvojusi,
bet tās kurkulis ir neaizsargāts.
Ugunsvēdera čūska to jūt.
Vienīgais, ko māte var darīt, -
sākt no gala.
Kas vienam nelaime, tas otram - negaidīta veiksme.
Lapgriezējskudrām vairs nav jārāpjas kokā.
Lapas par tām ir daudzkārt lielākas,
bet katra skudra var panest 10 reižu vairāk, nekā pati sver.
Astoņus miljonus skudru liela kolonija šādu koku var atstāt bez lapām
dažās dienās.
Kritušais milzis piesaista arī daudzus citus sīkus lapēdājus.
Diemžēl pundurkalitriksi lapas neēd,
un liela sulas koka zaudēšana ir milzīga nelaime.
Bet šie mazie gremlini ir arī pārsteidzoši plēsīgi.
Atsperīgās kājas ļauj tiem aizlēkt trīs metrus tālu.
Līkie nagi iecērtas kā mazi abordāžas āķi.
Un zobi kukaiņus grauž tikpat labi kā mizu.
Medības nokritušo zaru mudžeklī šiem miniatūrajiem pērtiķiem padodas viegli.
Tie ēd gandrīz visu, ko var dabūt.
Bet ne viss ir tā, kā izskatās.
Pārsteidzoša maskēšanās.
Šis kāpurs tik ļoti izskatās pēc nāvīgas čūskas,
ka kļūst bail.
Pēc simtiem gadu ēnā
meža zemsedzi pēkšņi apspīd saule.
Miera stāvoklī bijušās sēklas sāk dīgt un tiecas augšup.
Ir sācies skrējiens pēc gaismas.
Vīteņaugi tiek uz priekšu ātri vien,
nomākdami jaunos kociņus, kas cīnās par vietu zem saules.
Drīz kritušo milzi pārklāj jauni augi
un robs pārvēršas par zaļu klajumu.
Tomēr šī nav Ēdene.
Kolibri ir viegli kā papīra lapa.
Mazo izmēru tie kompensē ar agresiju.
Dažiem knābis ir kā duncis, turklāt ar zobiem.
Tas viss, lai cīnītos par ziediem.
Kolibri ir jāuzņem barība ik pēc pāris minūtēm.
Ar apspalvoto mēli tie ielok nektāru 20 reižu sekundē.
Un tiem ir jābūt ātriem.
Konkurence ir nežēlīga.
Bet tam tā nav jābūt.
No helikonijas pusmēness formas ziediem
vairums kolibri baroties nespēj.
Bet zaļajam eremītkolibri ir garš, līks knābis,
kas ļauj tam dzert nektāru mierīgi.
Nu, gandrīz.
Sīkākas par kniepadatas galviņu,
ziedu ērces ir izsūkušas šo helikoniju gandrīz sausu.
Ir vajadzīgs kāds, kas tās nogādās uz nākamo ziedu.
Savam lielumam tās ir gandrīz tikpat ātras kā gepards.
Ērce skrien pa kolibri knābi,
lai paslēptos tā nāsī,
gatava lidojumam uz nākamo ziedu.
Klajumam aizaugot,
meža zemsedze atkal ieslīgst tumsā.
Šādā mitrumā labi aug sēnes,
veicinot kritušo koku atlieku satrupēšanu.
Svaigu pārtiku šeit atrast ir daudz grūtāk.
Brazīlijas rieksta čaula vairumam dzīvnieku ir par cietu.
Taču ne agutam.
To, ko neapēdīs tagad, tas noglabās vēlākam laikam.
Pēc dabas tas ir nervozs,
un ne bez iemesla.
Plankumainais kaķis ir tikai nedaudz lielāks par mājas kaķi,
taču daudz bīstamāks.
Meža tumšā zemsedze apslēpj daudzus plēsoņas.
Un mazākie ir vēl draudīgāki.
Pārvietodamies ar 40 kājiņām,
klusi pielavās pirkstu garais onihofors.
Tā medību taktika ir kā no zinātniskās fantastikas.
Vibrāciju sensori uz ķermeņa uztver upura kustības.
Tam jāpielavās tuvāk,
lai varētu izmantot savu slepeno ieroci.
Tīklu metējs.
Lipīgie pavedieni sacietē dažās sekundēs.
Glābiņa nav.
Sīkām radībām jābūt modrām vienmēr.
Raibvarde ir iznērsusi jaunus ikrus,
bet tos sargāt ir tēviņa pienākums.
Spilgti sarkanā krāsa ir brīdinājums plēsējiem.
Vardes āda izdala nāvējošus toksīnus.
Ir tikai viena problēma -
ugunsvēdera čūskas ir imūnas.
Turklāt tās ļoti jutīgi uztver jebkādas kustības.
Sēžot pilnīgi nekustīgi,
varētu arī izdzīvot.
Bet viņš nevar slēpties no visa.
Konkurējošs tēviņš.
Viņš tīko pēc šīs teritorijas.
Pasludinājis to par savu, viņš ikrus apēdīs.
Šim mazajam tētim ir, par ko cīnīties.
Nebūdami smagāki par cukurgraudu, abi ir vienā svara kategorijā.
Tā viņi var turpināt ilgāk nekā pusstundu.
Vardīte sāk nogurt.
Bet tētis ir uzvarējis.
Viņa sāncensim jādodas prom. Vismaz pagaidām.
Sarga pienākumi jāveic vēl divas nedēļas, līdz mazie izšķilsies.
Mežam augot, veidojas arī sarežģītākas attiecības.
Šai orhideju bitei ir īpašs uzdevums.
Tā ir lidojusi vairāk nekā 40 kilometru, lai te nokļūtu.
Un šī bite tāda nav vienīgā.
Tie visi ir tēviņi, un visi grib vienu un to pašu.
Ne ziedputekšņus.
Smaržas.
Šī orhideja izdala smaržu,
kas bišu mātītēm šķiet neatvairāma.
Tāpēc viņš savāc, cik daudz vien var.
Bet, ja nebūs uzmanīgs,
viņš tur noslīks.
Izkļūt var tikai vienā veidā.
Pa ļoti šauru izeju.
Un orhideja viņu neatlaidīs bez atvadu dāvanas -
ziedputekšņu sainīša, kas pielipis pie viņa muguras.
Bitītes uzdevums atrast partneri vēl nav galā,
bet orhidejas darbs ir paveikts.
Pundurkalitriksu dzīve, šķiet, atgriežas parastajās sliedēs.
Atrast kukaiņus ir kļuvis grūtāk,
bet tā nav problēma.
Pundurkalitriksi ir izgrauzuši sulas bedrītes citos kokos.
Atgriezušies arī trokšņainie kaimiņi.
Tie trokšņo, aprij visu ēdienu
un visu piecūko.
Kad daba sauc,
viss jāsaved kārtībā mazajiem.
Šis mazais supervaronis lapotni uztur tīru.
Kaut arī šī vabole ir tikai 10 centu monētas izmērā,
neviens darbs tai nav par lielu.
No 20 metru augstuma...
Ir tikai stingri jāturas.
Lūk, arī pārējā uzkopšanas komanda.
Mēslu bumbiņas tiek aizveltas prom un apraktas.
Tās būs pārtika mazajiem
un mēslojums mežam.
Džungļi ir sarežģīta, pārsteidzošu dzīvnieciņu pilna pasaule.
Katram ir sava īpašā loma.
Savu vietu ir atraduši arī šie sīciņie primāti.
To apdzīvotais meža stūrītis nemitīgi mainās,
taču pagaidām dzīvei ir salda.
Un apakšā
viens Brazīlijas rieksts, ko aguts nav pamanījis,
ēnā lēni aug.
Tas spēlē ilgtermiņa spēli.
Kas sākumā ir mazs, var izaugt par milzi.
Kaut arī džungļi izskatās kā bezgalīga zaļa jūra,
ikkatrs koks ir mazu brīnumu universs.
Raibvarde meklē drošu vietu savam kurkulēnam.
Viņai jādodas ceļā,
lai uzaudzinātu nākamo paaudzi.
Tas ir garš ceļš -
līdz pašai augšai.
Tulkojusi Inguna Puķīte