Jordkloden er så spektakulær
at du fort overser livets små finurligheter.
Men tar du en nærmere titt,
ser du en uoppdaget verden.
En verden der ørsmå helter...
...og små uhyrer...
...trenger utrolige superkrefter...
...for å kunne lykkes, mot alle odds.
Latin-Amerikas jungler...
...huser flere smådyr...
FORTELLER: PAUL RUDD
...enn noe annet sted.
Blant vissent løv på skogbunnen er et nytt liv i sin spede begynnelse.
Jordbærpilgiftfrosken bærer rumpetrollet på ryggen.
Det er på størrelse med et riskorn.
Skogbunnen er altfor farlig for ungen.
Det må få vokse på et trygt sted.
Langt der oppe, i grenene til denne 40 meter høye jungel-skyskraperen.
For en frosk på størrelse med en drue... tilsvarer dette Mount Everest.
Klebrige føtter gir feste.
Men ett glipptak, kan bli fatalt.
Hun har nok av selskap i treet.
Fra rot...
...til topp.
Opptil 5000 ulike former for smådyr kan holde til i ett eneste tre.
Endelig oppe i trekronen der solen skinner.
Bromeliade-planter fungerer som takbasseng der rumpetrollet kan vokse.
Men når så mange smådyr konkurrerer om mat og plass,
er livet i jungelen risikabelt.
Kun rendyrkede spesialister overlever.
Hils på verdens minste ape.
Dvergsilkeapen.
En voksen får plass i håndflaten din.
Når en er så liten, er det vrient å skjelne mellom venner, fiender og mat.
Men de har alltid mat tilgjengelig der de trår og går.
Med skarpe tenner flerrer de av barken for å lage små brønner med deilig, søt sevje.
På et stort tre kan det være over tusen av dem.
Nok til en familie i vekst.
Heldigvis. Det er nykommere i gruppen.
De er like store som bordtennisballer.
Silkeaper får nesten alltid tvillinger.
Mor og far deler på barnepasset. Til og med eldre søsken må ta i et tak...
...når de ikke kjekler.
Samarbeid er en livsstil for de små primatene.
I likhet med det å oppholde seg midt på treet.
Lenger nede er det farlig.
Og over dem er det altfor folksomt.
De er 60 ganger større enn silkeaper, så brølapene dominerer her oppe.
Det er i trekronene 80 prosent av alt liv i jungelen oppholder seg.
På skogbunnen er livet hardere.
Det kommer knapt sollys ned hit, så det er få vekster.
Denne vesle gullharen lever av det som faller ned.
Regn er selve livsnerven i jungelen.
Det kan komme tre meter nedbør årlig.
Hver dråpe har stor innvirkning på små krabater.
Regnskyllene forsyner rumpetroll-bassenget med nytt vann.
Men det kan bli for mye av det gode.
Når vannet suges opp av blader og bark, blir det enormt tungt for eldgamle trær.
Styrtregnet vasker bort tynne jordlag.
Digre trær holder stand gjennom århundrer med øsregn og storm...
...før de én dag...
Når et så stort tre faller...
...blir det et tomrom i jungelhverdagen.
Jordbærpilgiftfrosken overlevde.
Men rumpetrollet hennes er sårbart.
Snoken Leimadophis epinephelus værer dette.
Moren er maktesløs.
Hun må starte forfra.
En katastrofe for noen, en gave fra oven for andre.
Bladskjærermaur slipper å klatre.
Bladene er mye større enn dem.
Men hver maur kan bære ti ganger sin egen vekt.
Og en koloni på åtte millioner kan ribbe et slikt tre på noen få dager.
Den falne kjempen tiltrekker seg mange andre små bladetere også.
Dessverre spiser ikke silkeaper blader.
Og det å miste et stort tre med sevje er svært uheldig.
Men de små rakkerne kan være overraskende rovlystne.
Med springfjæraktige bein kan de bykse opptil tre meter.
Krumme klør gir gripeevne som en entrehake.
Og tennene den gnager på bark med, duger like godt på insekter.
Å jakte inne i virvaret av nedfallsgrener faller helt naturlig for mini-apene.
De eter nærmest alt de får tak i.
Men skinnet kan bedra.
En fantastisk beskyttelseslikhet.
Larvens imitasjon av en dødelig slange er så overbevisende...
...at det er nifst.
Etter mange hundre år i skyggen
bader plutselig skogbunnen i sollys.
Frø som har ligget i dvale, starter i det små, men sikter høyt.
Dette er nå et kappløp om å sikre seg lys.
Klatreplantene er startraske.
De kveler ungskudd for å tilkjempe seg en plass i solen.
Den falne kjempen dekkes raskt av nye vekster.
Og tomrommet forvandles til en frodig glenne.
Men dette er ikke Edens hage.
Kolibrier veier like lite som et papirark.
Men til gjengjeld er småtassene svært aggressive.
Noen har nebb som minner om en dolk, og til og med tenner.
Bare for å kunne slåss om blomster.
Kolibrier må fylle tanken etter få minutter.
Med en fjøraktig tunge lepjer de i seg nektar 20 ganger i sekundet.
Og de må være kjappe.
Konkurransen er nådeløs.
Men det må ikke være slik.
Heliconiaens halvmåneformede blomster
er utilgjengelige for kolibrier flest.
Men grønneremitten har et langt, krumt nebb.
Dermed får den innta nektar i fred.
Nesten, iallfall.
De er små som knappenålshoder, men middene har nær drukket opp alt i heliconiaen.
De trenger skyss til neste blomst.
Proporsjonalt sett løper de nesten som geparder.
De spurter opp kolibriens nebb.
Og gjemmer seg i neseborene.
De venter på å bli flydd til neste blomst.
Glennen er blitt overgrodd, så skogbunnen mørkner atter en gang.
Sopp trives med varme, fuktige forhold.
De råtner bort restene av veltede trær.
Å finne fersk mat her er langt verre.
Paranøttskallet er for hardt for de fleste dyr.
Ikke for gullharen.
Restene graver hun ned til en annen gang.
Hun er urolig av seg.
Med god grunn.
Margaykatten er litt større enn en huskatt.
Men mye farligere.
Den dunkle skogbunnen gir skjul til mange rovdyr.
Og de som er i en mindre skala, er enda mer uhyggelige.
På 40 små bein kan det fingerlange fløyelsdyret liste seg innpå byttet.
Jaktmetoden er som hentet fra science fiction.
Ved hjelp av vibrasjonssensorer sporer det byttets bevegelser.
Det må krype nærmere...
...for å bruke et hemmelig våpen.
Nettslyngene.
De klebrige trådene størkner på sekunder.
Du kommer ingen vei.
Smådyr må være på vakt til enhver tid.
En jordbærpilgiftfrosk-hunn har lagt et nytt eggekull.
Men det er hannen som må beskytte dem.
En sterk rødfarge advarer rovdyr.
Huden utskiller en dødelig gift.
Bare ett problem.
Leimadophis epinephelus er immun.
De sanser også den minste bevegelse.
Stå helt urørlig.
Da overlever han kanskje.
Han kan ikke gjemme seg for alt.
En rival.
Han vil overta reviret.
Om han gjør det til sitt, vil han ete eggene.
Alt står på spill for den vesle faren.
Ingen av dem er tyngre enn en sukkerbit, så de er jevnsterke.
De kan holde på i en halvtime.
Den vesle frosken tappes for krefter.
Men pappa kommer seirende ut.
Rivalen jages bort, iallfall inntil videre.
Han må vokte eggene i to uker til før de klekkes.
Etter som skogen blir eldre, utvikles mer intrikate forbindelser.
Orkidébien er ute på en utrolig ferd.
Han har flydd over fire mil for å komme hit.
Han er ikke alene.
Alle er hanner, og alle er ute etter én ting.
Ikke pollen.
Parfyme.
Denne orkideens velduftende væske vil gjøre dem uimotståelige for hunnbier.
Så han tar på mest mulig.
Men er han uforsiktig...
...drukner han.
Det er bare én utvei.
Det er trangt.
Og orkideen lar ham ikke dra uten en avskjedsgave.
En bunt med pollen på ryggen.
Den vesle bien jakter videre på en make.
Men orkideen er i mål.
For dvergsilkeapene synes det som om hverdagen normaliseres igjen.
Det er blitt færre insekter.
Ikke noe problem.
De har gravd ut sevjebrønner i andre trær.
De bråkete naboene er tilbake.
De lager et spetakkel, legger beslag på all mat...
...og griser til.
Når naturen kaller,
tilfaller det småtassene å rydde opp.
Denne bitte lille superhelten holder trekronene rene.
En bille på størrelse med en femtiøring. Men ingen oppgave er for stor.
Fra 20 meters høyde...
...bare klamrer den seg fast.
Her er resten av ryddemannskapet.
Kulen med møkk rulles bort og graves ned.
Mat til ungene.
Og gjødsel til skogen.
Jungelen er en kompleks verden med mange makeløse smådyr.
Alle har en bestemt rolle.
Disse små primatene har også funnet sin plass.
Den overfylte skogflekken deres endres stadig.
Men for øyeblikket er livet herlig.
Og lenger nede...
En paranøtt gullharen glemte...
...vokser sakte frem i skyggen.
Den tenker langsiktig.
Det begynner helt i det små, og så trer det frem kjemper.
Jungelen kan se ut som et endeløst, grønt hav.
Men i hvert eneste tre er det et helt univers av små underverker.
En jordbærpilgiftfrosk på utkikk etter et trygt sted til rumpetrollet sitt.
Hun må skynde seg...
...for å fostre opp neste generasjon.
Det er en lang reise...
...helt til topps.
Tekst: Dario Kverme Birhane