Zemlja je tako veličastna,
da se nam manjše stvari v življenju zlahka izmuznejo.
A če pogledamo natančneje...
Zagledamo še neodkriti svet.
Svet, v katerem drobni junaki...
in male pošasti...
potrebujejo izjemne supermoči...
Ki jim pomagajo premagati številne nevarnosti.
Džungle Latinske Amerike,
kjer domuje več majhnih bitij...
PRIPOVEDUJE PAUL RUDD
...kot kjerkoli drugje.
V odpadu se začenja novo življenje.
Jagodnordeča podrevnica na hrbtu nosi paglavca.
Velik je kot riževo zrno.
Podzemni svet džungle je zanj prenevaren.
Najti mora varen kraj, kjer bo odraščal.
Visoko zgoraj, v krošnji tega 40-metrskega nebotičnika džungle.
Za žabo velikosti grozdne jagode...
je to kot Mount Everest.
Lepljivi prsti ji omogočajo oprijem.
A že en zdrs je lahko usoden.
Na drevesu ima pestro družbo.
Od korenin...
...do vrha.
Na enem drevesu lahko živi kar pet tisoč vrst majcenih bitij.
Končno je v s soncem obsijani krošnji.
Na listih ananasovke se zadržuje voda,
v kateri bo odraščal paglavec.
A ker za vodo in prostor tekmuje toliko malih živali,
je življenje v džungli negotovo.
Preživijo samo najmočnejši.
DŽUNGLA
Spoznajte najmanjšo opico na svetu.
Mala svilnjačka.
Odrasla ni večja od vaše dlani.
Če si tako majhen, težko ločiš med prijateljem, sovražnikom in hrano.
Lahko pa vsaj najde hrano
tik pod nogami.
Z ostrimi zobmi strga lubje
in vanj dela luknje, v katerih se zbira sladek drevesni sok.
Na velikem drevesu jih je lahko več kot tisoč.
Povsem dovolj za rastočo družino.
Odlično. Pridružili so se novi člani.
Veliki so kot žogica za namizni tenis.
Male svilnjačke skoraj vedno skotijo dvojčka.
Skrb zanju si delita oba starša, pomagajo pa tudi starejši mladiči...
ko se ne pretepajo.
Sodelovanje je sestavni del življenja teh majhnih primatov.
Pa tudi zadrževanje višje na deblu drevesa.
Spodaj je prenevarno...
Zgoraj pa prevelika gneča.
Vriskači so šestdesetkrat večji od male svilnjačke in vladajo tu zgoraj.
Osemdeset odstotkov živali v džungli živi v drevesnih krošnjah.
Na gozdnih tleh je življenje težje.
Sončni žarki se redko prebijejo do sem, zato rastja ni veliko.
Majhen aguti se prehranjuje s tistim, kar pade od zgoraj.
Dež je gonilo življenja v džungli.
Na leto ga pade do 300 mililitrov.
Vsaka kaplja močno vpliva na majhna bitja.
Padavine polnijo paglavčev bazenček.
A včasih je dobrega lahko preveč.
Voda, ki jo vsrkajo rastline in lubje, močno obteži stara drevesa.
Hudi nalivi odnašajo tanko plast prsti.
Orjaška drevesa se stoletja upirajo močnim neurjem...
Dokler nekega dne...
Ko tako veliko drevo pade...
Nastane za življenje v džungli velika vrzel.
Jagodnordeča podrevnica je preživela.
Njen paglavec pa je nezavarovan.
Neprava koralnica to začuti.
Mati ne more drugega...
Kot začeti znova.
Za nekoga nesreča je lahko za druge dobitek.
Krojaškim mravljam ni treba več plezati.
Listi so nekajkrat večji od njih.
Toda vsaka mravlja lahko nese desetkrat toliko kot tehta.
Kolonija osem milijonov mravelj lahko tako drevo ogoli
v nekaj dneh.
Padli orjak pritegne različne vrste drobnih jedcev listja.
Male svilnjačke pa žal ne jedo listja.
Izguba velikega vira drevesnega soka je huda nesreča.
Toda ta majhna bitja so presenetljivo plenilska.
S svojimi poskočnimi nogami lahko skočijo do tri metre visoko.
Z ukrivljenimi kremplji se oprime kot s kavlji.
Zobje, s katerimi grize lubje, so učinkoviti tudi pri žuželkah.
Te majhne opice zlahka lovijo v zmešnjavi padlih vej.
Jedo vse, do česar se domorejo.
Toda videz včasih vara.
Odlična mimikrija.
Ta gosenica tako dobro posnema poginulo kačo,
da je srhljivo.
Po nekaj stoletjih sence
se gozdna tla nenadoma kopajo v soncu.
Speča semena začnejo kliti in skušajo zrasti v čim večjo rastlino.
To je tekma za svetlobo.
Plezalke in ovijalke so hitre.
V boju za svoje mesto pod soncem zatrejo vse druge mladike.
Padli orjak je kmalu prekrit z novim rastjem.
Vrzel se je spremenila v bujno jaso.
Vendar to ni raj.
Kolibriji so lahki kot list papirja.
Majhnost nadomestijo z agresijo.
Nekateri imajo kot rezilo oster kljun in celo zobe.
Da se lahko bojujejo za cvetove.
Kolibriji se morajo hraniti vsakih nekaj minut.
Z razcepljenim jezikom nektar poližejo 20-krat na sekundo.
Biti morajo hitri.
Tekmeci so neusmiljeni.
Vendar ni treba, da je tako.
Zaradi srpaste oblike cvetov helikonije
se večina kolibrijev iz njih ne more hraniti.
Toda zeleni puščavnik ima dolg, ukrivljen kljun.
Omogoča mu, da se v miru hrani z nektarjem.
Skoraj.
Čeprav čisto drobceni,
so cvetni resarji posrkali skoraj ves nektar helikonije.
Na naslednji cvet jih mora prenesti druga žival.
Za svojo velikost so skoraj tako hitri kot gepardi.
Hiti po kolibrijevem kljunu,
da se skrije v njegove nosnice...
pripravljen, da ga prenese na naslednji cvet.
Jasa je preraščena
in gozdna tla so spet v temi.
Vlažni pogoji so idealni za glive,
ki povzročajo trohnenje padlih dreves.
Tu je precej težje najti svežo hrano.
Lupina brazilskega oreška je za večino živali pretrda.
Za agutije pa ne.
Česar ne more pojesti takoj, zakoplje za pozneje.
Že po naravi je živčen.
Za to ima dober razlog.
Margaj je komajda večji od domače mačke.
A veliko nevarnejši.
Temačna gozdna tla skrivajo številne plenilce.
Majhni so, in zato še grozljivejši.
S 40 nožicami
za prst velik krempljičar zalezuje v tišini.
Njegova taktika lova je kot iz znanstvene fantastike.
S čutilnimi dlačicami sledi gibanju žrtve.
Priplaziti se mora bliže...
Da lahko uporabi skrivno orožje.
Izstreli mrežo.
Lepljive niti se v hipu strdijo.
Beg ni mogoč.
Drobna bitja morajo biti ves čas na preži.
Samica jagodnordeče podrevnice je pravkar odložila nov mrest.
Varovati pa ga mora samec.
Živo rdeča barva je opozorilo plenilcem.
Njegova koža izloča smrtonosni strup.
Le ena težava je...
Neprave koralnice so imune na strup.
In zelo hitro zaznajo vsako gibanje.
Če bo čisto pri miru...
Bo morda preživel.
Toda ne more se skriti pred vsem.
Tekmec.
Zavzeti hoče to ozemlje.
Če mu bo uspelo, bo pojedel mrest.
Ta mali očka se mora boriti na vse ali nič.
Enakovredna sta, saj nobeden ni težji od kocke sladkorja.
Borita se lahko več kot pol ure.
Žabica postaja utrujena.
Toda oče je zmagal.
Tekmec je vsaj za zdaj odšel.
Mrest mora varovati še dva tedna, preden se izležejo paglavci.
S staranjem gozda se razvijajo zapletenejši odnosi.
Ta zlata čebela je na nenavadnem poslanstvu.
Do sem je preletela več kot 40 kilometrov.
Ni sama.
Vsi so troti in zanima jih samo eno.
Ne cvetni prah.
Ampak dišava.
Ta orhideja izloča vonj,
zaradi katerega bo privlačen maticam.
Zato ga nabere, kolikor lahko.
A če ne bo previden...
Bo utonil v njem.
Rešitev je samo ena.
Izhod je zelo ozek.
Orhideja mu ne bo dovolila oditi brez poslovilnega darila.
S cvetnim prahom na hrbtu.
Trot se še vedno trudi osvojiti matico,
orhideja pa je svoje opravila.
Za malo svilnjačko se življenje vrača v normalne tirnice.
Žuželk je trenutno malo.
A to ne bo težava.
V nova drevesa zavzeto dolbejo luknje za drevesni sok.
Vrnili so se tudi njihovi glasni sosedi.
Povzročajo hrup, se hranijo...
In iztrebljajo.
Ko pokliče narava,
se morajo s tem ukvarjati malčki.
Ta mali superjunak čisti krošnjo.
Hrošč, velik kot kovanec za deset centov.
Zanj ni nobeno delo pretežko.
Na 20 metrih...
Se samo močno drži.
Prihajajo še drugi čistilci.
Kroglice iztrebkov odvalijo stran in jih zakopljejo.
Hrana za mladiče.
In gnojilo za gozd.
Džungla je zapleten svet, poln izjemnih malih živali.
Vsaka ima svojo nalogo.
Tudi tile drobni primati.
Njihov nagneten košček gozda se nenehno spreminja.
A za zdaj je življenje lepo.
Spodaj je
ostal brazilski orešek, ki ga je aguti prezrl.
V senci počasi raste.
Stavi na dolgi rok.
Iz majhnega zrastejo orjaki.
Džungla je morda videti kot neskončno morje zelenja...
Toda na vsakem drevesu domuje svet malih čudes.
Jagodnordeča podrevnica
išče varen kraj za svojega malega paglavca.
Podvizati se mora...
In poskrbeti za prihodnji naraščaj.
Pot navzgor
je dolga.
Prevedla Lidija P. Černi