Planeten Jorden er så storslået,
at man let overser de mindre ting i livet.
Men ser man nøjere efter...
...er der en helt uopdaget verden.
En verden, hvor bittesmå helte...
...og små uhyrer...
...har brug for fantastiske superkræfter...
...for at kunne klare sig, når de har overvældende odds imod sig.
Den latinamerikanske jungle.
Den er hjemsted for flere små liv...
FORTALT AF PAUL RUDD
...end nogen andre steder på Jorden.
Blandt de nedfaldne blade er et nyt liv ved at begynde.
Jordbærfrøen bærer sin haletudse på ryggen.
Den er på størrelse med et riskorn.
Junglens underverden er alt for farlig for hendes unge.
Hun skal finde et sikkert sted, hvor den kan vokse op.
Helt deroppe mellem grenene på den 40 meter høje jungleskyskraber.
Når man er en frø, der er på størrelse med en vindrue... er det her Mount Everest.
Hun holder fast med sine klistrede fødder.
Men det er katastrofalt at glide ned.
Hun har masser af selskab i træerne.
Fra rødder...
...til top.
I et enkelt træ kan der leve 5000 forskellige slags smådyr.
Endelig. Oppe ved løvtaget, hvor solen skinner.
En ananasplante udgør et perfekt tagbassin, hvor haletudsen kan vokse.
Men når så mange små dyr kæmper om føden og pladsen...
...er livet i junglen usikkert.
Kun sande specialister overlever.
Mød verdens mindste abe...
Dværgsilkeaben.
En voksen kan sidde i din håndflade.
Når man er så lille, kan det være svært at skelne mellem ven, fjende og føde.
Men i det mindste har de føde lige ved hånden.
Med deres skarpe tænder skraber de barken væk
og udgraver bittesmå brønde, der fyldes med lækker sukkersød træsaft.
Der kan være over 1000 af dem på et stort træ.
Det er rigeligt til en voksende familie.
Heldigvis kommer der nye medlemmer til flokken.
De er på størrelse med bordtennisbolde.
Silkeaber får næsten altid tvillinger.
Forældrene deles om at passe ungerne, og ældre søskende hjælper endda også til...
...når de ikke slås.
Samarbejde er en del af de små primaters livsstil.
Ligesom det er at hænge ud midt på træet.
Der er for farligt i bunden...
...og alt for overbefolket i toppen.
Deroppe dominerer brøleaberne, der er 60 gange større end silkeaberne.
Løvtaget er hjemsted for 80% af alt liv i junglen.
Ved skovbunden er tilværelsen mere en kamp for overlevelse.
Der når ikke meget sollys derned, så de færreste ting kan gro der.
Den lille aguti er afhængig af det, der falder ned oppefra.
Regn er junglens hjerteblod.
Der falder op til tre meter om året.
Hver eneste dråbe har stor betydning for de små liv.
Regnskyl fylder haletudsens bassin.
Men det kan blive for meget af det gode.
Når planter og bark suger vand op, bliver de ældgamle træer enormt tunge.
Skybrud skyller den løse jord væk.
Kæmpestore træer holder stand mod uvejr i århundreder...
...indtil de en dag...
Når et så stort træ vælter...
...skaber det et stort hul i junglelivet.
Jordbærfrøen overlevede.
Men hendes haletudse er blottet.
Og det kan en slange nede på jorden fornemme.
Moren kan ikke gøre andet...
...end at starte forfra.
Det, der for nogle er en katastrofe, kan for andre være en sidegevinst.
Bladskærermyrer behøver ikke længere at klatre.
Bladene er mange gange større end dem selv.
Men hver myre kan bære ti gange sin egen vægt.
Og en koloni på otte millioner kan skrælle sådan et træ fuldstændig
i løbet af få dage.
Den faldne kæmpe tiltrækker også alle mulige andre små bladædere.
Desværre æder silkeaber ikke blade.
Og tabet af kilden til træsaft er et stort tilbageslag.
Men de små abekatte har en overraskende blodtørstig side.
Deres elastiske ben gør dem i stand til at springe tre meter.
Deres kløer griber fast som entrehager.
Og deres barkhuggende tænder er lige så effektive på insekter.
Det ligger til de små aber at gå på jagt mellem de indfiltrede grene.
De æder alt, hvad de kan få fat på.
Men ikke alt er, som det ser ud.
En imponerende efteraben.
Larvens imitation af en livsfarlig slange er så overbevisende...
...at det er uhyggeligt.
Efter hundredvis af år i skygge
bades skovbunden pludselig i sollys.
Frø, der har ligget i dvale, starter ud i det små, men sigter højt.
Kapløbet mod lyset er begyndt.
Klatre- og slyngplanter kommer stærkt fra start...
...og kvæler alle unge træer, der kæmper for en plads i solen.
Snart er den faldne kæmpe dækket af ny plantevækst.
Og hullet forvandles til en frodig lysning.
Men det er ikke et paradis.
Kolibrier vejer ikke mere end et stykke papir.
De kompenserer for den ringe størrelse med aggressivitet.
Nogle har knivlignende næb og endda også tænder.
De bruges i kampen om blomsterne.
Kolibrier skal tanke op med få minutters mellemrum.
Deres fjerklædte tunger suger nektar op 20 gange i sekundet.
Og det skal gå stærkt.
Rivaliseringen er ubarmhjertig.
Men det behøver ikke at være sådan.
De færreste kolibrier kan suge nektar af heliconiaplantens halvmåneformede blade.
Men den grønne eremitkolibri har et langt, buet næb.
Med det kan det labbe nektar i sig i fred.
Sådan da.
Miderne er mindre end et knappenålshoved, men har næsten tømt blomsten for nektar.
De skal have et lift for at komme videre til den næste blomst.
I forhold til størrelsen er de næsten så hurtige som geparder.
Den suser op ad kolibriens næb...
...for at gemme sig i dens næsebor...
...så den kan blive fløjet videre til den næste blomst.
Da lysningen gror til, falder skovbunden atter hen i mørke.
Svampe trives under de fugtige forhold...
...blandt resterne af det rådnende træ.
Det er langt sværere at finde frisk føde her.
En paranød er for hård at knække for de fleste dyr.
Men ikke en aguti.
Det, hun ikke kan æde nu, graver hun ned til senere.
Hun er nervøs af natur.
Med god grund.
En margay er kun lidt større end en huskat...
...men langt farligere.
Den mørke skovbund gemmer på mange rovdyr.
Og på nærmere hold er de endnu mere uhyggelige.
På 40 små ben
går fløjlsdyret på jagt i stilhed.
Det jagtmetode er ren science fiction.
Vibrationssensorer på dets krop sporer offerets bevægelser.
Det må krybe nærmere...
...for at bruge sit hemmelige våben.
Netkastere.
De klistrede tråde stivner på få sekunder.
Al flugt er umulig.
Små dyr må konstant være på vagt.
Hunjordbærfrøen har lige lagt en ny flok æg.
Men det er hannens opgave at passe på dem.
Den højrøde farve er en advarsel til rovdyr.
Hans hud udskiller en dødelig gift.
Der er bare ét problem...
Slangen her er immun over for den.
De kan også sanse enhver bevægelse.
Hvis han sidder helt stille...
...overlever han måske.
Men han kan ikke gemme sig for alt.
En rivaliserende han.
Han vil have territoriet.
Hvis han erobrer det, æder han æggene.
Den lille far har meget at kæmpe for.
De vejer ikke mere end en sukkerknald, og der er lagt op til en jævnbyrdig dyst.
De kan blive ved i over en halv time.
Den lille frø er ved at være træt.
Men faren ender som sejrherre.
Hans rival blev fortrængt. I hvert fald indtil videre.
Han skal holde vagt i to uger mere, før æggene klækkes.
Når skoven modnes, opstår der mere komplicerede forhold.
Orkidébien er ude på en usædvanlig mission.
Han er fløjet over 40 km for at nå hertil.
Og han er ikke alene.
Det er lutter hanner, og de er ude efter én ting.
Ikke pollen.
Parfume.
Orkidéen udsender en duft,
som gør ham uimodståelig for hunbier.
Så han samler, så meget han kan.
Men passer han ikke på...
...drukner han i det.
Der er kun én vej ud.
Der er trangt.
Orkidéen lader ham ikke gå uden at få en afskedsgave.
En pollenpakke på hans ryg.
Biens jagt på en mage fortsætter. Men orkidéens arbejde er gjort.
For dværgsilkeaberne er hverdagen tilsyneladende tilbage.
Der er længere mellem insekterne for tiden.
Intet problem.
De har haft travlt med at udgrave nye saftbrønde i nye træer.
Deres støjende naboer er også tilbage.
De støjer, hamstrer føden...
...og roder.
Når naturen kalder...
...må de mindste træde til.
Den her lille superhelt holder løvtaget rent.
En bille på størrelse med en lille mønt.
Ingen opgave er for stor.
Fra 20 meters højde...
...holder han godt fast.
Og her kommer resten af rengøringsholdet.
Møgkuglerne trilles væk og graves ned.
Føde til ungerne.
Og gødning til skoven.
Junglen er en indviklet verden fuld af fantastiske små dyr.
De har alle en rolle at spille her.
Og de her små primater har også fundet sig til rette.
Deres lille hjørne af skoven er i evig forandring.
Men lige nu er livet godt.
Og længere nede...
En paranød, som agutien har efterladt.
Langsomt vokser de i skyggen.
De har god tid.
Efter en spæd start... dukker kæmperne nu op.
Junglen ligner nok et endeløst grønt hav...
...men hvert eneste træ er hjemsted for et helt univers af vidundere.
En jordbærfrø leder efter et sikkert gemmested til sin lille haletudse.
Hun må komme i gang...
...med at opfostre den næste generation.
Det er en lang rejse...
Hele vejen op.
Tekster af: Eskil Hein