Planēta Zeme ir tik iespaidīga,
ka sīkumus var arī nepamanīt.
Bet, ieskatoties ciešāk,
atklājas vesela pasaule.
Pasaule, kurā sīkiem varoņiem
un maziem briesmoņiem
ir vajadzīgas neticamas superspējas,
lai visam par spīti varētu svinēt uzvaru.
STĀSTA POLS RADS
Austrālija ir pilna ar fantastiskām radībām -
ne tikai ķenguriem un koalām.
Tur lejā krūmāji mudž no dīvainiem dzīvnieciņiem,
kas ir iemācījušies dzīvot
šajā svelmainajā pasaulē.
Plaukstas lieluma cukurvāvere
visu pārtiku un patvērumu atrod starp eikaliptiem.
Un kaimiņi - tāpat.
Tomēr pat vislabākajos laikos ir jābūt uzmanīgam.
Kad pienāk vasara un saule karsē stiprāk...
ŠODIEN UGUNSBĪSTAMĪBA AUGSTA
...tikai tie, kas spēj izturēt karstumu,
šo distanci pieveiks.
KRŪMĀJI
Dzīvei sausākajā apdzīvotajā kontinentā ir dažas priekšrocības.
Spēcīgās saules gaismas ietekmē eikalipti saražo daudz cukura.
Pavasarī tas veido lielu daļu no cukurvāverītes diētas.
Pagaidām dzīve ir diezgan vienkārša,
kursējot starp eikaliptiem nākamās saldās pieturas meklējumos.
Tikai ar vienu lēcienu tā var aizplanēt divu tenisa kortu garumā.
Cukurs pievilina arī varavīksnes loriketus.
Simtiem šo putnu.
Ēdamā te ir vairāk nekā pietiekami,
tāpēc dienas karstumā cukurvāvere tos netraucē
un atpūšas kādā mierīgākā vietā.
Viņas jaunais mazulis, kas no kabatas izlīdis tikai pirms divām nedēļām.
Tas ir tikai īkšķa garumā
un pilnīgi atkarīgs no mātes.
Bet vasaras vidū tam jau būs jāspēj par sevi parūpēties
daudz sarežģītākā pasaulē.
Pagaidām dzīve te ir tik laba,
ka loriketi ir nolēmuši te apmesties.
Bet atrast ligzdu nav viegli.
Austrālijā nav dzeņu, kas kokos izkaltu dobumus,
tāpēc pieprasījums pēc droša patvēruma ir liels.
Briesmīgs, aukstasinīgs slepkava.
Mežģīņu varāni var svērt tikpat, cik cilvēkbērni,
un tie ēd gandrīz visu.
Apkakles agāmu,
kas sver tikai nieku no paša svara, šim milzim būtu viegli nomedīt.
Tai vajadzīgs koks, kur paslēpties,
bet tie visi ir aizņemti.
Apkakles agāmas agresīvi aizstāv savu teritoriju.
Galvas kratīšana ir brīdinājums,
bet jaunatnācējam nav citur, kur iet.
Lai izvairītos no savainošanās, šīs ķirzakas sacenšas ar apkaklēm.
Jo spilgtāka, jo labāk.
Bet, ja tās ir līdzīgas,
sākas īsta cīņa.
Atnācējs šķiet vājāks.
Uzveikts un bailēs bēgošs,
tas atzīst savu sakāvi.
Dominējošā tēviņa patriekts,
tas pagaidām samierināsies ar šo,
bet drīz būs jāatrod daudz drošāka vieta.
Priekšā būs grūti laiki.
Skudras jau čakli veido krājumus,
bet pārtikas meklēšana var būt bīstama.
Krūmāji ir pilni ar dīvainiem zvēriem.
Apbruņojusies ar milzīgiem nagiem,
adatām un garu, lipīgu mēli.
Tā ir ehidna.
Varbūt nemaz neizskatās tik baisa,
taču skudrai tā ir nāvīgi bīstama.
Desmit minūtēs tā var apēst 60 000 skudru.
Barošanās kokos prasa vairāk laika.
Eikaliptu lapas ir pilnas ar toksīniem,
un koalas ir vieni no retajiem zīdītājiem, kas tās ēd.
Bet to sagremošana prasa tik daudz enerģijas,
ka 15 stundas dienā koala pavada guļot.
Tas snauduļo pat nomoda stundās.
Tas nav sapnis.
Tas ir kas īsts.
Par dullā cepurnieka kāpuru iesauktais
naktstauriņa kāpurs uz galvas nes visas iepriekš nomestās galvas ādas.
Jocīgi, bet glābj dzīvību.
Laupītājblaktis nogalina upurus ar indi, kas izšķīdina to iekšas.
Bet šis trakais ietērps
ļauj kāpuram ienaidnieku pārspēt.
Mazās radības ir daudz labāk pielāgotas eikalipta lapu sagremošanai.
Adatainais zarkukainis pat izskatās pēc lapas.
Viltīgi nomaskējies, tas var ēst, pats netiekot apēsts.
Katru dienu tas apēd tik daudz lapu, cik pats sver.
Bērnu audzināšanai laika neatliek.
Tas tiek uzticēts citiem.
Oliņas ir nomaskētas kā garšīgas sēklas,
un skudras, neko nenojaušot, aiznes tās pie sevis.
Bet ēdama ir tikai oliņas augšpuse.
Pārējais tiks nomests pūznī.
Un tur tas paliks -
drošībā zem zemes -, līdz izšķilsies
pēc daudziem mēnešiem.
Saule sāk karsēt stiprāk.
Cukurvāveres kaimiņi kļūst skaļāki.
Tā nav parastā čivināšana.
Tas ir trauksmes signāls.
Saules sasildīts,
mežģīņu varāns kļūst par draudīgu mednieku.
Šķeltā mēle sajūt medījumu, lai kur tas būtu paslēpies.
Ar spēcīgajiem āķveida nagiem šī briesmīgā ķirzaka pat kāpj kokos.
Cukurvāveres mazulis ir gandrīz par lielu, lai to varētu panest.
Drīz viņam pašam būs jātiek uz priekšu šajā pasaulē.
Pasaulē, kas ar katru dienu kļūst nedrošāka.
Vasaras sākumā krūmājos jau ir neciešami karsts.
Te ir maz vietas, kur patverties no saules,
un maz ūdens, ko dzert.
Molohs ir tikai zīmuļa garumā.
Tas izmanto ļoti iespaidīgu paņēmienu, kā neatūdeņoties.
Tas nenotiek ātri, bet ir vērts paciesties.
Beidzot atradis stāvošu ūdeni, tas tajā vienkārši nostājas.
Sīkās plaisiņas starp tā dzeloņiem velk ūdeni uz augšu
līdz pat mutei.
Pārsteidzošs triks,
kas ļauj šim velnēnam izturēt strauji kāpjošo temperatūru.
Eikaliptu mežā ir mazliet vairāk vietas, kur patverties,
taču pat te
sīkajām radībām ir jāsteidzas, lai izpildītu savas dzīves uzdevumu.
Mirdzošā pāvzirnekļa tēviņš meklē partneri.
Vieglāk pateikt nekā izdarīt.
Šis zirneklis ir mazāks par lēcu.
Cits tēviņš mātīti jau ir atradis, bet vēl jāiegūst viņas piekrišana.
Pāvzirnekļu mātītes ir ļoti izvēlīgas.
Tēviņa izskatam un kustībām jābūt nevainojamiem.
Nokļūdīsies...
un tiksi atraidīts.
Ir vairāk nekā 80 pāvzirnekļu sugu,
un katra no tām izrādās citādi.
Dejas horeogrāfija ir pielāgota katras sugas mātīšu gaumei.
Aplidojot plēsīgo mātīti, tēviņš dejo tā, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība.
Bet mirdzošais tēviņš joprojām meklē.
Vēcinot kājas, viņš pārbauda, vai gaisā nav jūtami mātītes feromoni.
Lūk, kur viņa ir!
Nu viņš rādīs, ko prot.
Viņš dejo ar baudu,
un mātīte, šķiet, to jūt.
Šī dibena grozīšana nozīmē, ka viņa jau ir pārojusies.
Tīrā laika izšķiešana!
Un laika kļūst arvien mazāk.
Jau pēc pāris nedēļām
mazajai cukurvāverei būs jāsāk iet savu ceļu šajā savādajā pasaulē.
Būs jāzina, kur atrast ēdienu.
Šajā gadalaikā
uz eikaliptu lapām ir dīvaini punkti.
Lapblusiņas izmanto lapu saldo sulu,
lai uzbūvētu patvērumu, ne lielāku par rīsa graudu.
Šīs sīkās cukura mājiņas izskatās kā mākslas darbi
un arī labi garšo.
Bet nu pat agri no rīta ir par karstu, lai rosītos.
Kad temperatūra uzkāpj līdz 50 grādiem, eikaliptu lapas sakalst un nokrīt,
bet tajās ir tik daudz toksisku vielu, ka tās sadalās ļoti lēni.
Biezā lapu kārta apslēpj viltīgus plēsējus.
Bērtona bezkāju ķirzaka medī tikai citus reptiļus.
Vairums skrien, ko kājas nes.
Taču ne zeltastes gekons.
Mazs un nomaskējies, tas ir diezgan labi pasargāts...
bet ne no saules.
Tam jāatrod ēna.
Būdams tikai kredītkartes garumā, viņš tur iesprauksies ļoti labi.
Bezkāju ķirzakas redze uztver pat sīkākās kustības.
Sajutusi apdraudējumu, šī ķirzaciņa uzbrūk.
Gekons līmes metējs.
Šķidrums ir nekaitīgs, taču tik lipīgs un smirdīgs,
ka atvaira pat draudīgāko mednieku.
Lēni, bet apņēmīgi
tas dodas uz patvērumu.
Vasaras tveicei līdzi nāk vasaras negaisi.
Ir tik karsts,
ka pirmās lietus lāses iztvaiko, vēl nesasniegušas zemi.
Bet, kad iesper zibens, sausās lapas aizdegas.
To gaistošās vielas uzkurina liesmas.
Mazie dzīvnieki cenšas aizbēgt no uguns, kas strauji virzās uz priekšu.
Ehidna var paglābties vienīgi zem zemes.
Iespējams, ka tā rok sev kapu.
Liesmas kļūst arvien augstākas,
bet mazā cukurvāvere nu ir par lielu, lai to nestu.
Mammas vienīgā iespēja -
glābties pašai.
Mazā cukurvāvere ir palikusi viena.
Kad kukaiņi bēg, uzrodas plēsēji.
Virs liesmām lidinās liels kliju bars.
Šie tā sauktie ugunsvanagi ir te, lai barotos no panikas.
Mazā cukurvāvere ir ielenkta.
Tās pirmais lidojums var izrādīties arī pēdējais.
Kad krūmāju ugunsgrēks beidzot apdziest,
aiz tā paliek izpostīta zeme.
Tomēr dzīvība vēl ir saglabājusies.
Ehidna spēj samazināt ķermeņa temperatūru, lai izdzīvotu, kad augšā trako uguns.
Izdzīvojusi ir arī mazā cukurvāvere.
Nu tai jāmācās dzīvot pasaulē, kas pārvērsta pelnos.
Kamēr mežā nebūs atgriezusies dzīvība, tā pārtiks no pārogļotajiem kukaiņiem.
Un dzīvība tiešām atgriežas.
Eikalipti ir neticami izturīgi,
un ar minerālvielām bagātie pelni mēslo augsni.
Pievieno mazliet ūdens...
un mežs atdzīvojas.
Drīz krūmājā jau rit parastā dzīve.
Rodas jaunas dzīvības.
Atgriežas agrākie dzīvnieki.
Un atkal eikalipti dāvā patvērumu
dažnedažādām dīvainām un brīnišķām mazām radībām.
Gadu tūkstošos tās gadskārtējam uguns ciklam ir pielāgojušās,
bet, krūmāju ugunsgrēkiem kļūstot lielākiem, karstākiem un biežākiem,
Austrālijas sīkajām radībām būs jācīnās par izdzīvošanu.
MUMS PATĪK, KA ĶIRZAKAS IR DZĪVĪGAS, NEVIS GRILĒTAS
Pagaidām jaunā cukurvāvere ir gatava
stāties pretī krūmāju dzīves ekstrēmajiem pārbaudījumiem.
Un tā nebūs gluži viena.
Pat vispatstāvīgākajām cukurvāverītēm
patīk saritināties kopā ar dažiem draugiem.
Tulkojusi Inguna Puķīte