Det kanske kommer en tid i min karriär där jag kan spela en karaktär
och hitta på scenarion som anspelar en aning på mitt liv,
men inte är helt sanna.
Men jag måste skriva om saker jag vet,
hitta ett sätt att uttrycka mig och få fram en låt som är ärlig och äkta.
Så länge jag har historier, kommer jag att berätta dem.
Dua Lipa är en sångerska och låtskrivare från London
som började sin musikkarriär när hon fortfarande var i tonåren.
År 2018 vann hon BRIT Award för Bästa brittiska kvinnliga artist.
Året därpå vann hon en Grammy för Bästa nya artist
och hennes debutalbum sålde platina.
För hennes andra album, Future Nostalgia, tog hon tillbaka tidigare medarbetare
för att hjälpa henne skapa låtar som såg tillbaka på var hon kom från
och såg framåt till vart hon var på väg.
Men med låten "Love Again," började inspirationen
med hur hon kände precis i den studen.
Jag heter Hrishikesh Hirway. Det här är Song Exploder.
EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
-Okej, kameran rullar. -Gör den?
-Ja, vi är redo. -Vi kör.
Så, okej…
Kan du berätta om dagen du började jobba på den här låten?
Jag gick igenom en massa skit i mitt privatliv.
Jag vet inte om jag får svära.
Jag gick igenom en massa skit.
Jag kom sent och det var ett sånt ståhej.
Jag kom till studion och tänkte: "Okej, vissa saker kanske måste ta slut
och jag måste framkalla en ny, positiv energi i mitt liv."
Låter det som att jag talar kodspråk?
Jag pratar om ett förhållande och kärlek.
Jag var i en långvarig relation med…
…nån som inte var särskilt ärlig.
Jag tänkte: "Jag måste släppa det här och det är inte…
…hälsosamt."
Jag ser mig själv som en sån stark kvinna.
Men jag har ofta befunnit mig i situationer
där jag inte ens kände igen mig själv.
När man är med nån, har en nära relation,
är tillsammans så länge och det sen tar slut…
Då känner man: "Det kommer vara omöjligt för mig att ta mig till en plats
där jag kan säga: 'Jag är kär igen.'"
Och för Dua kändes det som att hon hade förlorat sin makt.
Coffee är en fantastisk låtskrivare som jag har jobbat med
sen jag började skriva låtar.
Coffee är som mitt andliga ledljus. Vi har alltid funnits där för varandra,
i synnerhet i galna kärlekssituationer.
Hon är som familj, så…
Hon gick igenom personliga saker och ville verkligen uttrycka det.
Coffee sa: "Vi kanske måste uttrycka det i en låt."
-Orden bara…rann ut i rummet. -Ja.
Jag åkte in tidigt den morgonen och vi hade inte fått nåt
de senaste dagarna. Jag tänkte: "Vi behöver nåt coolt."
Koz är killen jag helst vill ha i studion.
Det känns som att vi tillsammans fick till albumets sound.
Sen tar vi sticket två gånger, vilket jag älskar.
Vi hade pratat om att försöka få lite äldre saker.
Jamiroquai, Prince, Blondie…
BLANDBAND
Mycket av min inspiration kommer från låtar och musik
som mina föräldrar lyssnade på.
Jag ville utnyttja den känslan och skapa nåt med en modern tappning.
Jag tänkte: "Jag undrar om jag kan göra ett album
som bygger vidare på det minnet och kan få folk att känna
hur jag känner varje gång jag hör 'Cosmic Girl' av Jamiroquai."
Jag började leka med analoga syntar och kom på en ackordföljd.
Det var rätt rudimentärt.
Sen gitarriffet ovanpå och ett trumsolo genom hela låten.
Det var vår ursprungliga låt och hur allt började.
Sen de akustiska gitarrerna.
Okej.
När jag jobbar med Chelcee, börjar alltid låtar på en gitarr.
Chelcee är så rolig. Hon säger:
"Kom igen, vi spelar den här låten och sen tar vi en pint på puben."
Men mer med en Liverpool-dialekt.
Jag slå bara till honom när…
För mig… Alla chanser att ta ett glas, säger jag: "Kom igen, vi tar en paus."
Det låter inte bra…
Jag kom till sessionen och de lekte med gitarren och sjöng…
Fasen, jag tror att jag är kär
Men fasen Du fick mig att älska igen
Jag minns inte varför vi sa det, men jag minns att Dua snabbt…
Hon sa: "Nej, vi ska inte sjunga fasen."
Jag sa: "Vi måste ta bort fasen. Det kan inte vara det."
Hon sa: "Nej, hörni, nej. Det är satan."
Men satan
Mycket bättre.
Du fick mig att älska igen
Ja. Och jag älskar den nya versen.
Min respekt och kärlek för Dua
beror på det faktum att hon är en stark kvinna.
Okej, nu kör vi.
Hon har full kontroll.
Hon är öppen för idéer.
Jag älskar den energin, där när man känner och är bekväm med folk,
kan vara ärlig och prata om personliga saker.
Jag vet att det inte lämnar det här rummet såvida inte det är i form av en låt.
…sen kommer sticket och sen kommer det tillbaka.
Dua är alltid ärlig.
Hon är öppen med sina känslor.
Förvirrande, men jag älskar den.
"Du fick mig att älska igen." Alla känner så.
Man gör slut med nån
och tänker: "Jag kommer aldrig känna så igen."
Vi började skriva låten och konversationen var låten.
Den handlar om: "Du fick mig att älska igen
när jag kände att jag inte ens kunde vara mig själv."
Jag visste inte om jag pratade med mig själv
eller med nån annan, men den var till stor del en inbjudan.
Jag tänkte: "Om jag skriver om det, kanske det händer."
Till att börja med hade vi en vers.
Jag trodde aldrig Jag skulle hitta en utväg
Jag trodde aldrig Jag skulle höra mitt hjärta slå så högt
Jag kan inte fatta Att det finns nåt kvar i mitt bröst
Sen blev den…
Jag kan inte fatta Att jag äntligen har hittat nån
Jag visste att jag ville ha med den på skivan.
Men den hade inte…
…ett klassiskt sångformat, vilket är vers, brygga,
refräng, vers, brygga, refräng, stick, refräng.
Allt var hopblandat, men det kändes bra.
Jag tänkte: "Den kanske inte måste ha det formatet. Skit samma."
Jag läste Studio 54-boken.
Jag tänkte tillbaka till Donna Summer där låtar började dramatiskt.
Den bygger upp och sen har den en sån där…
Och sen börjar låten.
Lyckligtvis är min granne en fantastisk violinist och en bra kille.
Drew Jurecka.
Koz skickade en version med fiolmusiken.
Jag sa: "Det är så dramatiskt. Jag älskar det."
Strängmusik gör en låt så rik och ger den en sån elgans.
Så det är nästan oväntat när man ska lyssna på en sån funkig låt.
Det kändes som att det skulle göra sig bra på skivan.
Jag tänkte: "Det är perfekt. Det är jättekul."
Den behövde fortfarande mer jobb, men jag visste inte riktigt vad.
-Det är faktiskt rätt tufft. -Ja.
Vi satt i studion en kväll
och Coffee började sjunga den med det där riffet, som…
"Är det här Star Wars eller nåt?"
AL BOWLLY MED LEW STONE & THE MONSEIGNEUR BAND - "MY WOMAN" (1932)
Det är en trumpetlåt av Al Bowlly från 1930-talet.
Ljudstycket är en klassiker.
Ja.
Det låter nästan hemsökt, det var det jag älskade.
Lite kusligt, lite skrämmande…
Jag älskade det. Jag sa: "Vi borde använda det."
Jag sa: "Det passar perfekt."
Det är toppen att säga: "Vi samplar ett ljudstycke."
Men låten går i en hel annan tonart så stycket funkar inte,
det låter helt disharmoniskt.
Det var en mardröm att sätta in den, att få det att funka.
Jag försökte justera tonhöjden på alla sorters vis.
Jag slet av mig håret och tänkte: "Herregud."
Till slut lyckades jag.
Ljudstycket användes faktiskt 1997
av White Town i deras låt "Your Woman."
Det är ett sånt bra stycke. Det för mig till två olika eror:
Till 20-, 30-tals glamour, art déco
och även till en 90-tals slöfocks-vibb.
Jag älskar när musik ständigt återuppfinner sig.
Så låten var färdig, men vi tillbringade ganska lång tid
med att få till rätt struktur.
Den här låten var inte en självklarhet.
Vi gjorde ändringar ända fram till slutet.
Vi satte den där och den där.
Det är svårt, det är en konstig… Det är en sån där delarna är rätt oklara.
-Det är som en… -Vi skrev alltid bara delar.
-Jag tänkte: "Jag vet inte." -Det var som…
Av nån anledning fick jag en galen idé.
Jag sa: "Vi kanske borde omstrukturera den helt och göra…"
Jag kan inte fatta, jag kan inte fatta
Jag sa: "Varför blir inte det refrängen?"
Jag tänkte: "Det här kommer att bli otroligt."
Det fanns så många versioner. Hon sa: "Gå tillbaka till demo-versionen."
Jag var fast besluten att det skulle gå.
Jag sa: "Låt mig göra det."
Efter tre dagar, ringde jag och sa: "Det här kommer inte att funka."
ANDRA VERSEN
När jag gjorde min första skiva, var det enklast för mig
att dra från sorgliga känslor eller saker som gjorde mig upprörd.
Känslig.
Känslig som fan, kompis.
När jag började skriva, tänkte jag: "Hjärtesorg, det kan jag skriva om."
Men jag ville aldrig bara skriva ballader, långsamma låtar
eller bara gråta. Jag älskar att dansa.
Det handlade om att kombinera de två.
Jag tänkte: "De är dans-gråt."
Idén med Future Nostalgia…
Hon ville att den skulle vara som två världar som smälte ihop:
Sorglig, men samtidigt hoppfull.
Jag tror det har mycket att göra med min uppfostran
och en känsla av att jag hörde hemma på två platser, men samtidigt ingenstans.
Jag flyttade runt. Jag är född och uppvuxen i London,
flyttade till Kosovo när jag var 11 och sen tillbaka London när jag var 15.
Men jag är tacksam för min dubbla nationalitet.
Det är nog därför jag är så besatt av juxtaposition och dualism:
Att göra glada, sorgliga låtar eller dans-gråt-låtar.
Jag frodas mest när jag leker med två känslor samtidigt.
Var spelade du in din sång?
I RAK Studios i London.
Så vi börjar…
I första början
Jag gick in med min sångproducent, Lorna.
-Jag fick precis den melodin… -Mary Poppin-drottning.
Mary Poppins.
Hon hjälper mig visualisera känslor.
Även om delarna är sorgliga, säger hon: "Sjung den med ett leende."
Ja.
SÅNG
-Hör du leendet i din röst? -Ja.
För "satan" är mer som "satan."
Ja, jättebra…
Så leendet hjälper en att ta sig dit.
Dua har en sån fantastisk klangfärg.
Man känner igen den direkt.
Den är bara så djup.
Och jag älskar när den går högt.
Den är inte för rar, det är inte en perfekt popröst, men det är ändå det.
Min röst när jag pratar, även i videor från när jag var liten…
Det låter nästan som att jag har rökt hela mitt liv.
Bara från ett barn…
-Vad heter du? -Dua Lipa.
När jag var nio år, gick jag på teaterskola varje lördag.
Min sånglärare sa: "Wow, du har en väldigt djup stämma."
Som barn blev jag ibland mobbad eller retad
för att jag hade en "mansröst."
Men det var kul och det gjorde mig starkare.
BAKGRUNDSSÅNG
Det är trippeln.
Man hör lite av Chelcees och lite av Coffees röst.
Det är alltid bra att lägga in sång.
-Herregud. -Ja.
Det är det som gör låten så speciella.
Det finns en text där: "Jag sätter tänderna i misstro."
Jag sätter tänderna i misstro För du är den jag vill ha
Jag kände så många känslor att det kändes som att jag tog en tugga.
Det var så visuellt för mig.
Det var som att jag tog en tugga av universums jordskorpa och tänkte:
"Jag kan känna allt och alla känslor."
Och min kropp vibrerade.
Jag beskriver ögonblick innan
jag ska gå upp på scen så.
Man är så ivrig, längtar efter att gå ut
och nästan så nervös att man kan spy.
Det är så kul och ett adrenalinrus.
Coffee och Chelcee ifrågasatte mitt beslut lite.
Jag minns inte exakt vem som kämpade mot den här raden.
Men…
Ja, Dua kämpade hårt för den raden.
Jag sa: "Jag är ledsen.
Jag vet inte om du älskar eller hatar den,
men jag måste behålla den här. Det är bara en känsla."
När Dua hör nåt som ger henne den där känslan,
kommer Dua att köra på.
STICK
Precis i slutet av sticket la vi till två extra takter.
Vi ville bygga det där ögonblicket där man kunde suga ut energin…
…låta stränginstrumenten komma tillbaka…
…och sen låta den explodera igen, som en dramatisk smäll.
Allt handlar om drama.
Att man får göra det är en av de coola sakerna
med att jobba med Dua.
Det är ett popprojekt med äkta, konstnärlig ambition.
Berätta om den här delen.
Du fick mig att älska igen
Improvisation är det sista jag gör.
Igen och igen och igen och igen och igen
Ibland blir jag nervös och tänker: "Jag kommer att sjunga falskt."
Jag blir rädd för att släppa taget.
Men i båset har jag hörlurarna på.
Man har all den där efterklangen, det är som i ett skolbadrum.
Man tänker: "Wow, akustiken är fantastisk här!"
Allt man sjunger låter bra.
Du har fått mig att älska igen Igen
Tror du att den här låten har tjänat ett syfte i ditt liv
utöver ramen för musik?
För mig att kunna gå in i studion, vara sårbar
och prata om den upplevelsen var svårt i sig.
Men jag kände sån styrka i
att jag kunde använda musik för att hjälpa mig må bättre.
Det var ett ögonblick jag aldrig trodde att jag skulle kunna ta mig ur.
Under hela processen med att skapa den här låten,
gick jag igenom så många olika kapitel. Jag lärde mig så mycket om mig själv.
Det var viktigt för mig att kunna skriva ner det på papper
och berätta för mig själv vad jag behövde höra,
hitta dansen inombords när jag trodde att jag aldrig skulle kunna dansa igen.
Det handlar om att hitta den där…
…personen, den där saken, det där ögonblicken i ens liv
som fyller en med så mycket
stolthet, styrka och självförtroende att man tänker: "Jag klarar det."
Och äntligen är jag kär igen.
Det är alla de där endorfinerna, spänningen, fjärilarna…
"Love Again" är ett bevis på styrkan och elden
jag hade som behövde hittas igen.
Det är jag väldigt tacksam för.
Här är "Love Again" av Dua Lipa.
Undertexter: Josephine Roos Henriksson