"Hurt", mer enn noen annen sang jeg har skrevet,
ble skrevet på en ensom tid.
Du vet.
Fortapt.
Men alt vil bli bra, ikke sant?
Det vil gå bra.
Trent Reznor begynte å lage musikk som Nine Inch Nails i 1988.
The Downward Spiral, var et mørkt konseptalbum
som ble nummer to og solgte millioner av eksemplarer.
"Hurt" er den siste låten og den siste han skrev.
Det føles som om noen går rundt i ruinene og får sjansen til å reflektere.
Flere år senere spilte Johnny Cash inn en coverversjon som også nådde Platinum.
Nå er Trent Reznor også en Oscar- og Emmy-vinnende komponist,
sammen med bandkamerat Atticus Ross.
Men et par tiår tidligere lette Trent Reznor i den mørkeste delen av livet
for å fullføre The Downward Spiral.
Jeg er Hrishikesh Hirway. Dette er Song Exploder.
EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Når jeg ser tilbake på ungdommen, var jeg ikke ulykkelig,
men alene mesteparten av tiden.
Jeg bodde på landsbygda i Pennsylvania og følte at jeg satt fast.
Jeg ble veldig klar over at det var en verden der ute,
og jeg fant trøst i musikken.
Som Pink Floyds The Wall.
Musikken føltes som et mysterium man skulle avdekke.
Jeg kunne projisere det jeg følte.
Og det virket som om den var skrevet for og om meg.
Jeg kjente meg igjen i smerten og ensomheten.
Jeg satte meg inn i den.
Og jeg ville knekke den koden.
Som barn satt jeg ved pianoet og lærte klassisk musikk,
men når jeg var alene, spilte jeg det jeg ville og følte for.
Det føltes som om jeg kunne kanalisere noe.
Det var et annet språk.
Først listet jeg meg rundt imitasjoner av ting jeg likte på den tiden,
men det jeg ikke hadde gjort var å sette meg ned…
…og prøve å skrive.
Det unngikk jeg.
Eksperimentet var å svare på spørsmålet om jeg hadde noe å si.
FØRSTE NINE INCH NAILS-FORESTILLING
Det var godt å ta følelsene, tristhet, desperasjon,
behovet for å uttrykke meg, og gjøre det til noe vakkert.
Jeg følte ikke at det kom fra et trygt sted.
Det var bare rene følelser.
Uventet begynte det å fange folk.
Vi turnerte for Pretty Hate Machine, det første albumet.
Det var en agenda på den tiden om å ikke være vanlig.
Jeg ville at folk kom til meg, i stedet for at jeg nærmet meg dem.
Det var trøbbel med plateselskapet,
og det er vanskelig når man skriver album nummer to
å ikke lure på hva folk vil synes.
Burde det være annerledes?
Jeg må være tro mot det jeg tror er riktig,
uansett hva det koster.
Jeg visste hva neste plate var, og at den het The Downward Spiral.
Den hadde en forseggjort historie.
Jeg skrev en tidslinje i en notatbok.
Her er historien.
Downward Spiral var historien om noen som prøvde å finne frelse
gjennom sex, dop, selvødeleggelse og avsky,
og som prøvde å finne hensikt og fornuft.
Da historien om The Downward Spiral nærmet seg slutten,
begynte plata å bli manisk og abstrakt, hallusinogen til og med.
Galskapen har begynt, og det løser seg ikke alene.
"Hurt" var en ettertanke.
Det var en sluttsats som ser tilbake med en følelse av tap,
anger og lengsel,
og som gjør hele plata mer sterk og interessant.
Jeg fikk tak i originalsporene, og de er annerledes enn sluttproduktet.
Det er en hovedpianodel som ikke finnes i den siste sangen.
ORIGINAL PIANODEMO
Skrev du den på piano?
Jeg forstår pianoet mer enn noe annet instrument.
Jeg husker at jeg satt ved et piano, og jeg slapp taket
og lot det bare flyte ut.
Men jeg ville ikke ha en pianoballade.
Jeg ville at den skulle virke akustisk og ødelagt, som karakteren.
AKUSTISK GITAR
Man må lene seg inn for å høre hva som skjer.
Men jeg liker at man må jobbe hardere for å høre det.
Hele sporet er uklart, som gir det en følelse av:
"Jeg fant dette opptaket."
Det er noe som føles støvete og skadet i ruinene.
Jeg fokuserer på smerten
VOKAL
Det eneste som er ekte
Jeg har ikke hørt låten på en stund.
Nålen river et hull
-Hva hører du i stemmen din? -Jeg synger falskt.
Jeg synger veldig lavt.
Det kom nok etter en rekke frustrerende opptak
der det ikke føltes emosjonelt nok.
Det er meg som prøver å høres stille og oppriktig ut.
Jeg følte den rare skammen og eksponeringen
av å vise verden noe intimt, men det stemte ikke.
Jeg husker at jeg ville synge som Bowie.
Jeg ville ha det instrumentet.
Jeg ville at det skulle føles mindre tilgjengelig.
Jeg måtte gjemme meg i musikken.
Og jeg tenkte at jeg produserer den, så jeg kunne skru ned vokalen.
Selv om han jobber på samme måte, var han en helt annen person da.
Og lyrisk…
-…var han ganske intens. -Ja.
Så det viste nok litt sårbarhet fra hans side.
Men selv om han var sårbar…
…gjorde han det på egen hånd.
Jeg vet ikke om folk innser hvor viktig teksten er for ham.
-Det er det viktigste. -Ja.
Hvis han spiller en låt, gir han deg alltid teksten.
Teksten er grunnen til at låten finnes.
Jeg fokuserer på smerten
Det eneste som er ekte
Det er ikke engang midt i låten.
Jeg sa jo at jeg vil gjemme meg i låten.
Du kunne hatt alt
Mitt skitne imperium
Du har forkludret lyden.
Det er skjult i sangen.
Du må lene deg inn og lytte hvis du er interessert.
Er det en tekst i sangen som passer deg i dag?
Grunnen til at jeg ikke liker å snakke om tekst er
at jeg ikke vil fokusere på hva jeg mente.
Det handler om hva sangen betyr og hvordan den føles for deg.
Jeg har fått mange sanger ødelagt av at skribenten sa hva han mente
eller korrigerte det jeg så i teksten, som var mye bedre.
Men var det vanskelig å finne ut hvordan du ville synge de ordene?
Hva mener du?
Hva lurer du meg til å gjøre?
Snakke om teksten.
Da jeg skrev Downward Spiral,
visste jeg ikke hvem jeg var.
Jeg var gutten på soverommet som hørte på plater,
og jeg visste ikke hvem han på scenen var.
Jævla svin!
Det ble noe forvrengt og overdrevet og en karikatur av meg selv.
I tillegg til noen som ikke er rustet til å takle oppmerksomhet eller berømmelse.
Jeg har alltid hatt en tristhet og en følelse av å være forlatt,
og jeg føler aldri at jeg passer inn.
Det er ikke rasjonelt. Det skjer ofte.
Kanskje jeg er fyren som trenger et par øl…
Jeg gir faen.
…eller hva det måtte være, for å forstå hvem jeg er.
"Nå føler jeg meg bedre".
"Nå føler jeg meg mer selvsikker i dette nye antrekket."
Det var et perfekt scenario til å få en forvrengt personlighet.
Det var den beste tiden i livet mitt.
Du kan vinkle det akkurat som du vil.
Jeg prøvde å finne et formål, en frelse
og en følelse av tilhørighet og mangel på tristhet.
Jeg har på denne drittkronen
På min stol av løgner
Full av ødelagte tanker
Jeg ikke kan reparere
DRONEMUSIKK
Sangen begynner med denne lyden.
Favorittlyden vår.
Hva er det?
En fyr som het Coco stemmet i studioet.
En av maskinene han brukte var en antikk science fiction-boks
som sendte ut melodier på ulike frekvenser,
men det er en vakker lyd.
Vi prøvde de lydene, og jeg bruker dem fortsatt hele tiden.
Og så er det et annet lag.
Jeg hadde tenkt på lyddesign i filmer, hvordan man blir ukomfortabel
ved at det er noe skjult som ubevisst får deg til å føle noe,
fordi det var det plata handlet om.
Jeg ble veldig inspirert av filmene til David Lynch.
Ikke hva musikken gjorde,
men hva lyden gjorde.
Jeg blir gal av radiatoren.
Hvorfor det? Fordi den brummende lyden er veldig høy.
Den gir deg et ubehag.
Det skulle ikke være frastøtende,
men skape følelsen av det jeg prøvde å si.
Så vi begynte å legge inn underbevisste lyder på hele plata.
ELEKTRISK GITAR
Når refrenget begynner, er det mange gitarer
som spiller det samme.
Vi ville spille med åpne strenger
og legge på flere runder.
Det skulle føles naivt og unøyaktig
og bidra til sangens historie, som sa at dette ikke var trygt.
EKSEMPELSTRENGER?
Jeg elsket lyden, og jeg forsto aldri hvorfor.
Jeg tenkte faktisk på denne lyden.
Vi har et triks der vi kan ta en note på hvilket som helst instrument.
Det høres ut som fiolin, men jeg vet ikke om det var det.
Kjør den gjennom en endeløs klang, så får den en helt ny lyd
som høres ut som et pipeorgel.
Fordi den ikke lages av en synthesizer, er den litt ustemt.
Noe stemmer ikke.
Det føles menneskelig.
Det var ment å skru på lysene.
Du har vært under vann.
Det får deg opp for å fremheve sangenes klimaks.
Hva har jeg blitt?
Min søteste venn
Jeg husker at jeg satt ved pianoet, og da refrenget "Hva har jeg blitt…"
Det føltes bare riktig.
Jeg får gåsehud bare av å tenke på det.
Du kunne hatt alt
Jeg vil at du føler noe.
Det handler ikke om en utrolig gitarsolo.
Noe kult å høre på.
Nei, det er gåsehuden som teller.
Jeg vil gjøre deg vondt
Da jeg var ferdig, hadde jeg coveret og alt.
Her er albumet.
Jeg tror jeg beklaget for mangelen på singler.
Jeg tror ikke det er noe som kan spilles på radio.
Jeg trodde dette bare var en selvgod plate,
men den eksploderte.
The Downward Spiral kom ut i mars 1994.
Den var en kommersiell hit. Den debuterte som nummer to på Billboard.
Jeg tror jeg skrev gode sanger, men jeg ville ikke gjøre dem åpenbare.
Noen ganger hører du ikke alt første gang.
Du må lære deg å høre etter.
Du sa du skulle ønske du kunne synge som Bowie,
men så sang du denne sangen med Bowie.
Ja.
Jeg kunne ikke tro det var ekte. Det føltes som…
…hvor mye bedre kan det bli?
Å kunne stå på scenen ved siden av den fyren,
helten min.
Den stemmen synger denne vakre harmonien
med sangen jeg skrev på soverommet.
Det var overveldende.
Jeg har ikke hørt den versjonen på lenge.
Det føltes bekreftende.
Jeg trodde at når jeg nådde alle disse målene, ville jeg finne fred.
Men nå er jeg mer ulykkelig enn noen gang.
Monsteret er i hodet mitt nå.
Jeg prøver å finne ut av ting.
Jeg uttrykker meg best gjennom musikk,
men samtidig er det mye gjenåpning av sår,
og den unnvikende lykken og tilfredsheten
virker alltid et par kvartaler unna.
I forbindelse med det albumet utforsket jeg måter
å få smerte til å forsvinne.
Etter at plata kom ut,
opplevde jeg et øyeblikk mange år inn i avhengigheten.
Hvordan skjedde dette?
Jeg hadde skrevet en historie om selvødeleggelse.
Jeg gjorde alle de tingene.
Det oppsummerer det jeg har gått gjennom.
Flere år senere fikk "Hurt" et nytt liv ved at Johnny Cash spilte den.
Da coverversjonen til Johnny Cash kom ut, fikk du et annet forhold til teksten?
Til en viss grad, ja.
Å høre den i sammenheng med et så stort liv,
på et tidspunkt i livet hans der den fikk ekstra betydning,
føltes veldig meningsfullt.
Jeg var usikker på evnen min til å skrive,
og om jeg var relevant.
Sangen dukket opp igjen for å forsikre meg om at det ville gå bra.
Den føltes som en venn, som en klem.
Hvis du hadde spurt meg i 20-årene,
om jeg trodde jeg ville spille Nine Inch Nails i 50-årene,
tror jeg ikke du ville hørt:
"Ja, helt sikkert".
Vi har avsluttet konserter med "Hurt" de siste hundre årene.
Nå har jeg sunget den så mange ganger,
og jeg synger annerledes fordi jeg har opplevd det.
Å ta en pause og se tilbake.
Hvordan ble jeg slik?
Etter å ha spilt sangen utallige ganger live…
…er jeg alltid i det øyeblikket.
Jeg husker følelsen.
Det er alltid stille, og du føler at du får kontakt med folk.
For en som ikke føler seg så komfortabel med folk…
…er det mektig.
Og her er "Hurt" av Nine Inch Nails.
Tekst: Trine Friis