Alla ögonblick…
…man överlever gör en starkare.
Det kommer att medföra nåt bra om man vill se det,
om man vill ta chansen.
Natalia!
Natalia Lafourcade är sångerska och låtskrivare från Veracruz, Mexiko.
Sen sin debut 2003
har hon blivit en av de främsta artisterna inom latinsk musik.
Hon sjöng signaturlåten i den Oscarbelönade Pixar-filmen Coco.
Hon har vunnit en Grammy och 12 Latin Grammys,
inklusive Årets skiva och Årets låt för "Hasta la Raíz,"
vilket betyder "Till roten."
Rötterna, i det här fallet, sträcker sig i två riktningar:
Mot Natalias eget förflutna och mot historien om var hon kommer från.
Jag heter Hrishikesh Hirway. Det här är Song Exploder.
EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
COATEPEC, VERACRUZ MEXIKO
Jag kom till Veracruz när jag var två år.
Det var när mina föräldrar separerade.
Det var då min mamma bestämde sig för att flytta till Coatepec.
Kolla vad gott.
Jag vill äta allt.
De här kom precis ut ur ugnen.
De är varma.
Det här är jätteonyttigt.
Jag trivs här.
Det är enkelt och bekant.
Det är så billigt att leva här. Och så givande.
Ska jag visa dig bilderna du lämnade här för ett år sen?
Ja, när jag kom hit med min pappa!
Stilig kille. Kolla vad fina.
DJAHEL VINAVER FAMILJEVÄN
Ja. Här är du med min pappa.
Kaptenen.
Min pappa, som är musiker…
Det finns faktiskt bilder på när jag spelar på min pappas klavikord
när jag var ett eller två år.
Jag spelade Bach eller nåt.
Min pappa ville verkligen att jag skulle bli pianist.
Jag sa: "Nej, jag vill inte spela klassisk musik.
Jag vill ha pop och rock."
Min pappa var jättearg på mig.
Han sa: "Det här är inte musik."
Han var väldigt sträng.
Och sen…
När Natalia var 17 år släppte hon sitt första album.
Den innehöll hitlåten "En el 2000."
Albumet sålde platina i Mexiko och toppade listorna.
Allt blev jättestort.
Mitt namn var överallt och…
…allt hände för fort.
Musikindustrin var så stor.
Jag var för ung för att ha hantera så mycket information.
Nåt saknades.
Jag visste inte vad det var.
Jag hade ingen inspiration.
Jag kunde inte skriva egen musik.
Jag var soloartist med ett ögonblick av framgång,
men samtidigt var jag inte särskilt lycklig.
Det kändes overkligt.
Så jag behövde ta ett steg tillbaka och få utrymme.
Nåt i mitt sinne blev sjukt och jag behövde läka det.
Jag visste att jag behövde åka långt hemifrån.
År 2006, trots sin fenomenala framgång,
flyttade Natalia till Kanada för att vila, arbeta på sin visuella konst
och lämna musikbranschen bakom sig.
Hon var 22 år. Men det visade sig att hon inte undkom musik helt och hållet.
Jag hamnade i ett hus fullt av musiker.
Fantastiska musiker.
Det var som ett fönster till en annan värld jag inte visste fanns,
till musik jag inte visste existerade.
Folkmusik,
blues,
afrobeat…
För mig var det: "Wow, okej, det finns en hel värld utanför min värld."
Jag började skriva igen
och jag försökte inkludera det i min egen musik.
Jag skrev låtar på pianot varje dag.
Jag började känna mig bekväm med att det bara var jag och gitarren.
Jag försökte hitta mitt eget sätt att skriva min musik.
Jag visste att jag ville att det skulle komma mer från hjärtat.
Efter nästan ett år sa jag:
"Jag kanske borde försöka igen, men den här gången på mitt sätt."
Natalia kontaktade en gammal vän, Leonel García,
om att försöka skriva ihop.
Han är musiker vars album har sålt miljontals exemplar.
Leonel García. Tagning ett.
Klappa.
Vi var redan vänner.
Så jag sa: "Skulle du vilja skriva en låt med mig?"
Han sa: "Självklart."
Han frågade: "Vet du vad du vill sjunga om?"
Jag sa: "Jag känner för att skriva en låt
som handlar om platsen jag kommer från, Veracruz.
Jag vill ha en låttext som alltid kommer att påminna mig om var jag kommer från,
vem jag är och allt som gjorde mig till den jag är."
"Som nåt folk kan relatera till, känslomässigt.
En väldigt stolt sång."
Jag sa: "Okej, låt se vad jag kan komma på."
Han hade en melodi och ackord.
Sen sa vi: "Vi borde göra den i huapango-stil."
AKUSTISK GITARR HUAPANGO
Jag hade många idéer,
men sen började jag se utifrån ett huapango-perspektiv,
vilket är en folkloristisk rytm i Mexiko.
Jag brukade alltid sjunga huapangos på fester.
Och jag lärde mig att en del av min familjetradition,
sättet vi hade kul eller firade på…
Huapango fanns alltid där.
Det är glad musik som samtidigt har ett allvar.
Man känner sig fri när man lyssnar på den.
Och man dansar och dricker till den.
Huapango är nåt jag tror att även Natalia har i sitt DNA.
Jag tror att det hjälper oss att knyta an
och känna att vi gör nåt som bottnar i våra rötter.
Är det här vad du spelade?
Ja, vi blandade båda:
Den akustiska gitarren och Wurlitzer-pianot.
Vi byggde upp låten från de två instrumenten.
Det hjälpte oss gå i en annan riktning, mer mot pop-musik.
En av mina regler var att inte ta det på för stort allvar,
att leka runt och dela upplevelsen.
Jag ville inte vara så strikt och allvarlig.
För jag var det förr.
Jag ville vara mer…
Jag ville inte tänka på att det skulle spelas på radio
eller hamna i en reklam, okej?
Det var mer fritt.
Sen bad Leonel mig att sjunga låten i studion.
Om man vill göra folk uppspelta och glada, måste man ge dem några fraser, några ord,
som får den att känna en koppling till sina rötter och sina känslor.
Jag korsar floder
Går genom skogar
Älskar solen
Varje dag drar jag ut taggar
Från mitt hjärtas djup
Jag upptäckte orden genom att sjunga dem.
Det hjälpte mig att känna en starkare koppling
till vad jag sjöng
och var jag…sjöng från.
På kvällen tänder jag drömmar
För att rena alla minnen med helig rök
Bilden av att bränna drömmar, att rena med den här heliga röken…
Alla minnen är vad det står.
Vi har kopal, en essens man bränner
och som har en sån här…rök.
Det sägs att kopal renar ens aura och ens energi.
-Nåt sånt. -Ja.
När jag skriver ditt namn
I den vita sanden med blå bakgrund
När jag ser på himlen
Uppenbaras du I ett grått molns grymma form
En eftermiddag klättrade jag upp för en hög kulle
Om du blickar bakåt kommer du att veta
Att jag inte har glömt dig
Vem är det du inte glömmer?
Mitt liv, mina minnen,
de tuffaste stunderna, de härligaste stunderna…
Det är som om man pratade med allt det goda och allt det ondas ande.
Jag var med om en olycka när jag var sex år.
Jag ville rida för första gången.
Min mamma såg hästarna. De var jättestora
och hon sa: "Inte en chans att du får rida på en sån."
Jag sa: "Jag vill verkligen."
Jag ramlade av och blev sen sparkad av en häst.
Återhämtningsprocessen var rätt svår.
Jag hade svårt att se, att gå, att tänka…
…att göra nåt.
Läkaren sa till min mamma: "Hon kanske inte kan gå färdigt skolan
eller gå på universitet."
Min mamma sa: "Aldrig i livet."
Så hon började blanda terapierna med musik…
…och det funkade.
Det förde mig närmare musik eftersom musiken var en medicin.
Det förändrade riktningen mitt liv tog.
Jag är personen jag är
även på grund av de svåra stunderna.
Vanligtvis tänker man: "Okej, jag vill glömma det.
Jag vill inte tänka på det."
Men de stunderna lär en saker.
De lär en mycket om att älska sig själv.
Det är ett sätt att säga:
"Jag kanske inte är perfekt,
men det här är jag och jag älskar mig." Som:
"Så här skyddar jag dig. Du finns fortfarande här inom mig."
Så här skyddar jag dig Du finns fortfarande här inom mig
Vi ville ha ett djupt ljud,
mer elektriskt, lägre än basgången eller en trumma.
Trummorna spelas med ett väldigt trivialt ljud.
Vi spelade in låten med en riktig bas, men vi tog bort den
för att vi ville att låten skulle ha en känsla av enkelhet.
Om vi hade behållit basgången, skulle man ha förlorat den känslan.
Elgitarrerna spelades in av Gustavo Guerrero, min gitarrist.
Först spelade vi melodin med en xylofon.
Det lät jättefint.
Vi funderade på en afrikansk influens.
Sen tog vi den melodin till gitarren.
BAKGRUNDSSÅNG
Hon kom på en fantastisk bakgrundssång, helt galet.
Så fort jag visste att albumet var personligt,
försökte jag göra nåt med ljudet för att den skulle ge en struktur.
ORKESTER
Hur många musiker spelar den här stråk-delen?
Vi gjorde den med en grupp elever som ville vara med på albumet.
Vi hade producenten, Cachorro López, i studion.
Vi visade honom vad vi hade gjort.
Det var över 100 musiker som spelade, som en orkester.
Inte bara stråkarna?
Nej, det var mycket mer.
Producenten sa: "Ni förstör låten.
Jag vill höra din röst och låttexten, så vi tar bort allt det."
Vi bestämde oss för att ta bort bleckblåssektionen,
slaginstrumenten, allt,
och bara behålla det viktigaste med stråkarna.
Det är så man känner när man flyger bort från nåt
och man går igenom så många saker som gör en starkare.
Jag ville att arrangemanget skulle ha den känslan.
Plötsligt har vi "Hasta la Raíz."
Bara… Det var låten.
"Hasta la Raíz" släpptes i mars 2015
och Natalia hade återigen en albumetta i Mexiko. Det sålde dubbelt platina.
Rolling Stone Mexico kallade henne en av Latinamerikas viktigaste
kompositörer och artister.
På turnén fortsatte hon att hedra sitt lands historia
genom att endast spela i teatrar som var minst 100 år gamla.
Nats liveuppträdande med den låten…
Det är otroligt tilltalande.
Det påverkar en på grund av vad hon kan göra live.
Jag anser att live-spelningar är vad som gör en bra artist.
Ska vi spela?
Vi spelar.
Vi spelar "Hasta La Raíz."
Kom hit.
Los Cojolites!
Los Cojolites är en Grammy-nominerad grupp
som spelar son jarocho,
en traditionell stil av folkmusik från Veracruz.
Jag bär dig inom mig
Till roten
Och så att du kan växa bättre
Du kommer att finnas här
Fast jag gömmer mig Bakom berget
Och hittar ett fält fullt av sockerrör
Det finns inget sätt, min månstråle
För dig att gå
Natalia har knytit an med oss
genom kärleken till Veracruz musik.
Hon har skapat en bro så att traditionell musik
kan vara känd på platser där den inte förr var känd.
Vi i Veracruz älskar henne utan tvekan.
I synnerhet nu när vi är på den här vägen
mot att hitta musiken som ger oss identitet.
Många trodde att det var en kärlekssång.
Vissa kom till mig och sa:
"Jag älskar låten 'Hasta la Raíz.' Det här är min pappa.
Han dog precis och den här låten är min pappa.
Tack så mycket."
Det är inte sångens egentliga mening, men på ett sätt är det ändå det,
för att allt ens pappa betydde för en kommer man alltid att bära med sig.
Även om han är borta, stannar han hos en.
Tack så mycket.
Tack. Tack själv.
För terapin.
Jag kommer att gråta.
Och här är "Hasta la Raíz" av Natalia Lafourcade i sin helhet.
Undertexter: Josephine Roos Henriksson