Обережно. Обережно!
Алло, Марто, підозрюваний 10-32 рухається на схід по Олд Вуман Роуд.
Прийняла.
Прокляття.
Авжеж.
Покладіть руки так, щоб я їх бачив.
-У чому проблема? -Мем, вийдіть з машини.
Мене хитнуло. Цибуля впала.
Будь ласка, вийдіть з машини.
Вам доведеться пояснити чому.
Автомобіль, схожий на ваш, брав участь у стрілянині.
У якій ще стрілянині?
Ми вертаємося з приємного відпочинку на озері Гавасу.
Будь ласка, вийдіть з машини, мем.
Я їм.
-Марто, потрібна підмога. -Прийняла.
Не треба, благаю! Прошу! Не треба!
Це дуже голосно.
Цей сучий син хотів мене пристрелити.
Тату.
Тату!
ТАЄМНИЦІ ПУСТЕЛІ
Пеґґі.
Пеґґі, ти там?
Денні.
Де Пеґґі?
Її машина стоїть перед домом, але вона не відчиняє.
-Ніа? -Керол.
Вона мене знає як Керол.
Яким хріном тебе сюди занесло?
Неважливо. Де вона?
Треба дещо довести до кінця.
Пеґґі.
Заради бога, хоч у двох словах поясни.
Її ключі тут.
Я бачу привида. Що ти тут робиш?
Колись мені потрібне було лікування.
Пеґґі домовилася з дуже приємним лікарем,
який ще й виявився дуже гарним, тому я стала з ним жити.
-А це його дочка. -Яка хороша.
Повірити не можу, що вона мені не сказала.
-Сидіти. -А чому «Керол»?
-Денні, мені треба поговорити з Пеґґі. -І мені.
-Ні! Хлопці, та чого ви? -Ану ворушися!
-Я ж твій зять. Та ну. -Не крутися, виродок.
Я не ховався. Я медитував у винному погребі.
Заткнися!
-Ні. -Отак.
Не зачепи ребро.
Де ти був?
Я вранці прийняв дві дози.
-У мене жорсткий прихід. -У мене жорсткий прихід.
А, може, нема кращого способу піти з цього життя.
Чекай. Нас уб'ють?
Не в ресторан же нас везуть, котику.
Чорт.
-Її забрали. -Хто?
Уночі в нас сталася сутичка з до хріна дивними татком і дівчиною.
Чому ти думаєш, що вона в них?
Бо її машина стоїть перед будинком,
двері були незамкнені, і вона лишила свій телефон.
Ні. Тут замішані інші люди, Денні.
Може, це той гадський гуру.
Той мудак?
Можливо, то Ґаттчі.
Хвилинку. Ти про що? Нью-йоркські Ґаттчі?
Хорошого мало.
Ти кажеш якусь хрінь.
Це двір за будинком гуру, а це може бути його дружина,
яка до того ж з родини Ґаттчі.
Як ти це сфоткала?
У Купер є дрон.
-Куди ти? -Шукати допомогу.
Купер, збирайся!
Давай, Пеґґі. Де тебе носить?
-Можна я поведу? -Ти знаєш, що не можна.
-Пеґґі? Хто її зна. -Аборт – це вбивство!
Вибачте за шум.
У ненормальних сьогодні масова істерія.
Пеґґі? Так, учора дзвонила.
Ні, в понеділок. Щось я плутаюсь останнім часом.
-Кажете, ви її брат? -Ні, чоловік.
У неї нема чоловіка.
Чекайте, ви хто? Звідки у вас її телефон?
Та не переживай.
Ну, а я переживаю,
бо вона б нізащо не лишила свій телефон.
Зайчику, як тебе звати?
А тебе як звати, випердок?
FACETIME – ПОДЗВОНИТИ ЯК «ПЕҐҐІ»
Ітан. Де твій тато?
Він не приїде.
-Я думав, ти у в'язниці. -Ні-ні. Я вийшов.
А батько у в'язниці. Тому скажи їй, що він не приїде.
Чекай, хвилинку. Твій батько у в'язниці?
Так.
А в тебе як справи? Тримаєшся?
Дуже добре, Денні.
Ітане, послухай. Твоя мама – добра жінка.
Я знаю, що з нею трохи складно, але вона дуже-дуже тебе любить.
І що?
Як це, «і що»? Не став хрест на мамі.
Вона за тобою сумує, і…
Прокляття.
Джуді. Джуді, до мене. Джуді.
Пеґґі!
Ах ти довбана злодюга.
Схоже на вбивство. Але…
Ну, може, з'єднаєте мене з іншим агентом Бюро –
з тим, хто сприйме це серйозно?
-Тут хтось бере телефон? -Я передзвоню.
Коли ти востаннє бачив Пеґґі? Вона не дзвонила?
-А ви хто? -Її ніде нема.
Ми впевнені, що її викрали.
Бум. Сигналу нема.
Нам і не потрібен сигнал.
Я просто сказав, що сигналу нема.
Що ти від мене хочеш? Мені зупинитися?
Що сталося? Я не знаю, фоток хочеш наробити?
Ну, зупиняйся. Хрін з ним.
Чому ти весь час такий мудак?
Відколи ми познайомилися,
-ти завжди зверхній. -О боже. «Відколи ми познайомилися».
-Ти розумово відсталий? -Ні.
Бо поводишся, як розумово відсталий.
Та зупинися вже!
Добре!
Обережніше!
-Господи. -І це пікап, придурок.
Тиха година скінчилася.
-Я її не вбивав. -Ні, ви це зробили разом.
-Дами вперед. -Не робіть цього.
-Дами вперед. -Вилазь.
Оце тобі. А оце тобі.
-Ну все. -Ходімо. Отуди, негайно!
Беріть лопати. Починайте копати. Ну.
Команда з вас вийшла ще та.
«Сильвія» принесла нам ніготь Дони,
сказала, що знає, де тіло, і…
Тіна Нігті сказала, що Сильвія знайшла його у твоєму ліжку.
То це ви трахалися, мов скажені, в ліжку моєї сестри.
А потім що, вбили її?
І тепер що? Хочете грошей за те, що покажете, де її тіло?
Хто така ця Сильвія? Ти підкинула мені в ліжко палець?
Ти мене дурила з самого моменту нашого знайомства?
Саме так! Точно.
-А коли ми познайомилися? -Тиждень тому.
Чуєте? Ми не могли вбити її разом.
Ні, слухайте. Кажу вам, то був жахливий нещасний випадок.
У мене сталося теплове виснаження, і я раніше вернувся з «Burning Man».
Боже, Боб.
Я продав за добрі гроші копію картини Матісса, яку вона намалювала.
Я думав, вона буде задоволена.
Боб, це ти?
«Любий Боб, іди нахер»?
Ти вкрав мій творчий доробок. І продав його заради довбаного тіпі!
Я підготував полотна. Це теж значний внесок.
Я їду звідси, Боб, а ще викликаю копів.
-Копів? -На добраніч.
Думаєш, я боюся копів? То ж колеги твоїх родичів.
-Вони мене вб'ють! -Так.
Доно, це ж лише картина. Це довбана річ!
Серйозно? Робота всього мого життя – це річ?
Серйозно? Що ж.
-Ось теж річ. -Доно. Доно, не… Доно!
Не треба було так робити.
Чому? Це ж просто річ.
Знаєш, ти правильно сказав, Боб.
Усе тупо. А в першу чергу тупий ти.
-Ти, робота на другосортному каналі… -Чудово.
…твоя статуетка у вигляді кволого члена й уся ця маячня.
Усе це до хріна тупо.
Так.
-Куди ти? -Їду звідси.
-Не їдеш. -Так, їду.
-Перестань! Віддай. -Не їдеш.
-Побачиш. -Я схопив її руку…
-Віддай! -…і коли вона вирвалася…
-О боже! -Боже.
-О, ні. Доно, ні. -Ні, Доно.
-Бл***. -Бл***. Господи, бл***.
-Не хочу цього чути! -Копайте!
Ну все.
Я вкрала ту срану картину з мостом у тумані з вашого туалету.
Так і знав, що це ти поцупила ту картину.
А знаєш чому?
Її ціна – 750 штук, і в мене є покупець. Сьогодні. Готівкою.
-Гониш. -Та ну. За підробку?
Яку не відрізнити від оригіналу.
Мій чувак купує підробки.
У неї є чувак.
У нього мільйони, яких ви не отримаєте, якщо ми помремо.
Скільки у вас картин Дони?
Три… надцять. Тринадцять.
Тринадцять. Це десь десять мільйонів доларів.
Ти брешеш, Сильвіє.
Чекай, чекай. А якщо не бреше?
Добре.
Даю вам дві години.
Ну що? Сто двадцять хвилин.
-Привезеш нам так скоро стільки грошей… -Я зможу.
-Зможу. -…залишишся жива.
Ніяких живих.
Ніяких живих!
Спалимо їх. Прямо зараз.
-Зіллю бензину з бака. -Ні! Не паліть нас.
Яке таке «спалимо»? Ніхто нікого не палитиме.
Він тебе хоч іноді слухає?
Ні.
Ні. Ні, ні. Він ніколи тебе не слухає.
Розумієш? Як колишній член цієї родини, я це підтверджую.
Ніку здається, що він виконує всю роботу,
а ще йому здається, що Лео зовсім себе не контролює
і все псує,
наприклад, Різдво, ну й цю мить.
Але знаєте, я вас обох люблю однаково.
Просто знайте.
Я б заплатив сто мільйонів доларів, щоб прямо зараз вас обох прикінчити.
Та ну. Не робімо дурниць. Не робімо дурниць, чуєш?
Може, Дона й була талановита,
і ми зможемо трохи заробити на цьому, от і все.
Це ж твоя плоть і кров.
-Послухай. -Відійди!
Дона вмерла, займаючись тим, що любила. Вона б цього для нас хотіла.
-Добре. -Ну все, все.
-Спершу її. -Ні, ні! Не треба!
Ти мене дістав!
Облом.
Куди зібралася?
Їдемо в Пайоніртаун. Ми запізнюємося на зустріч з Кашелом.
Херня. Нема ніякого Кашела. Ти знов мене дуриш.
Вилазь з тачки.
Залазь у тачку. Кашел існує.
-Картини справді в тебе? -Так.
-Не бреши мені. -Я й не брешу.
Гроші потрібні нам обом, але тобі – сильніше.
Знаєш чому?
Бо за домом у тебе лежить до хріна реальна проблема.
-Алло. -Кашеле, це я.
Вибач, ми запізнюємося, але вже їдемо.
Зустрінемося в П-тауні.
Сильно запізнюєтеся?
Будемо десь о 15:00. Можеш відсунутися?
Я що, на гучному зв'язку?
-Вимкни. -Бачиш?
Вимкни, а то я відключуся.
Я ж казала. Дай.
Ну все, заспокойся. Це я.
Пеґґі.
Ми знайшли труп Дони у дворі гуру.
У неї пробитий череп.
Зроби мені послугу. Доїдь жива й здорова.
Добре. До зустрічі.
Він буде там. До 15:00.
Але він напружився.
Ходімо.
-Алло. -Поїдь у мій будинок,
візьми картину з шафи в коридорі
й привези її в П-таун.
Не пізніше 15:00.
Якщо не зробиш цього для мене, я можу вмерти.
Пеґґі, що це таке? Я щойно купила два пакети швидкопсувної їжі.
Алло!
Значить, подзвони копам, а я простежу…
Ні, я не дзвоню копам. Я таким не займаюся. Вибач.
Добре, розумію. Сам подзвоню.
Куди ти, Ніє?
ШТАТ НЬЮ-ЙОРК НІА ФРАНСЕС
-Чому ти рилася в моєму барахлі? -Шукала траву.
Сідай у машину.
Що… То ти шахрайка?
А тато знає?
Сідай у тачку.
Треба розібратися… Зв'яжуся з тобою пізніше.
Де Теммі?
У туалеті. У неї проблема інтимного характеру.
-Який жах. -Будь ласка.
Пеґґі всіх нас загнала в кошмарне становище.
Усі ці люди прийшли подивитися п'єсу,
або подивитись, як людиною вистрілять з гармати,
або й п'єсу подивитись, і гармату.
Хай там як, ні того, ні того вони не побачать,
бо Пеґґі підвела нас. Усіх.
Мене ображає характеристика, яку ти дав.
Ну, сенс у тому…
Ні, сенс у тому, що Пеґґі – це живе серце цих людей
і цього місця,
і сьогодні ми її не очорняємо.
Мені потрібен герой.
Хто зголоситься?
Хто з вас зробить так,
щоб ці люди ніколи й нізащо тебе не забули?
-Ну, за 50 доларів. -Я готова. Чорт.
Слава богу. Тобі дуже личитиме.
Ти зможеш, Теммі. Тобі он туди.
Схоже, ми з тобою маємо щось спільне.
Пеґґі Ньюман.
Їй знадобиться допомога.
Давай нагору.
-Боже. -Теммі.
-Викличте лікаря. Чорт. -Серйозно?
Теммі, ти ж ніби п'єш антибіотики.
-Штовхай у спину. Не за цицьки. -Чорт.
За одну цицьку можна.
Людина – гарматне ядро, тут, у Пайоніртауні!
Стільки людей.
Не привертай уваги.
Каже чувак з пістолетом у пакеті з-під пундиків.
Он його людина.
То не його людина, то твоя людина.
Моя людина – то людина Кашела.
Картина зараз буде.
-Чудово. -Даєн привезе. Де Кашел?
Кашел?
Він десь там, купує футболку «Шок і трепет».
Ти ж знаєш, він не любить натовпів.
Де картина? Слухайте.
Зробімо це швидко: обміняємось і підемо кожен своїм шляхом, добре?
Ось і вона. Дякую, що врятувала мені життя.
На.
Я цього не розумію.
Тобі й не треба.
Та й нащо мені розуміти?
Ти ж лише сказала, що тебе вб'ють, якщо я не знайду картину –
дуже громіздку, до речі –
і не привезу її на твою брудну, запилену неосновну роботу.
Кому це треба розуміти? Мені не треба.
А знаєш чому, Пеґґі? Мені вже досить.
Повторюю: мені вже досить.
А де гроші?
Що?
У машині.
Яка ж маячня.
О боже!
Де тебе чорт носить? І де твій костюм?
Охолонь, Оуене. У мене важкий день.
Ці люди приїхали подивитися виставу, яку ти обіцяла…
-У мене пістолет. -…тому лізь у гармату.
Я знаю, друже. Ми всі його бачили. Великий.
-Ну от. Прошу. -Я ж казала про фіброміалгію.
Крім того, в нас є важливіші справи.
Так.
Так-так. Ні, авжеж. Авжеж.
Чому б це ти зробила те, що обіцяла?
Я ж наче не обіцяла.
А що ж тоді?
Мені здалося, що хтось інший пообіцяв мені «Гамільтона» в пустелі?
Хтось інший
продав мені ті камери спостереження, які так і не працюють?
Хто ж то був, Пеґґі,
хто лишив мені порожню гармату посеред вулиці?
Я розкрила справу. Чув таке?
Я щось зробила. Я зробила щось корисне.
Усім байдуже. Ніхто не помічає.
Ти говориш, і говориш, і говориш, і обіцяєш Місяць з неба дістати,
а приносиш лише виноградинку.
Ти – суцільне розчарування, Пеґґі.
То де машина?
У нього пістолет.
Кінець шляху, Боб.
-Куди він побіг? -Не знаю.
Це ж пустеля.
Удачі йому.
Ти егоїстична, егоїстична жінка. Ти егоїстка!
Тепер я розумію, що почувала твоя мама.
Ану не розмовляйте так з моєю сестрою. Ви про неї нічого не знаєте.
Коли від нас пішов батько, забравши в мами все до цента,
саме оця жінка всіх нас підтримувала.
А вона була ще підлітком.
Ти навіть не уявляєш, скільки я всього зробила.
Якби уявляла, то ніколи б мене не простила.
У тебе й досі температура. Їдьмо в лікарню.
Ні, ні. Не треба знов у лікарню. Я більше не можу.
У неї була лихоманка. Вона…
Вона думала, що поїде в Німеччину.
Мій квиток. Мені потрібен квиток. Можеш щось зробити?
Дарма я лишила її саму.
Я просто пішла й обдовбалася.
РОСЛІН НЬЮМАН
Ми її забираємо.
Ви ж будете з нею? Вона ніколи не бувала сама.
Ти ж казала, що виконуєш програму. Що ти на метадоні.
Так і є. Але…
Та давай уже мені той довбаний плащ.
Слава богу.
Ні, ні! Пеґґі! Пеґґі, що ти робиш?
Хай мною вистрілять з гармати.
Заради людства.
Пеґґі, ні! Не роби цього.
Лестере, тепер я йду на сцену.
Отуди.
Пеґґі.
Пеґґі, це мить твоєї слави.
Ти зробиш Пайоніртаун відомим.
Пеґґі, двічі стукни по стінці, коли будеш готова до запуску.
Шоу починається!
Сюди, шановні. Там видно найкраще.
Людина – гарматне ядро в Пайоніртауні!
Я готова!
-Людина – гарматне ядро! -Що? Ні, ні!
-Десять, дев'ять… -Зупиніть! Пеґґі!
-…вісім… -Ні!
…сім, шість, п'ять…
чотири…
три…
два…
один!
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька