Zdravím. Spíš to nestihnu, jsem v práci.
Takže za mě dneska ne.
Tenhle můžete rychle nandat.
Boty sedí.
Tak tyhle. Jo.
- Ty jsou lepší. - Úžasné, že?
Parádní. A ten lesk.
Lidé říkají, že vypadám jako Kaia.
Ale to ona vypadá jako já.
- Ano. - Já byla první.
Přesně.
Myslím, že to bude Dior. Z New York Vintage.
- Šik, že? - Jo.
Prý potřebujete společnost.
Ano, teď zkoušíme.
Až budete hotová...
Bože, ten foťák je jak z devadesátek.
Kde jste ho sehnali?
IMAGINE DOCUMENTARIES UVÁDÍ
Jak byste definovala termín „supermodelka”?
Nedefinovala.
Já to vidím jednoduše, nazývám věci jejich pravým jménem.
Modelka je modelka.
Christy je prostě nejkrásnější.
Nebyl to zrovna můj sen.
Prostě se to stalo, a pak to přerostlo do obřích rozměrů.
Je to klasická kráska.
Vidíte naši fotku, naši image,
a máte pocit, že nás znáte.
Ale našim fotkám chybí slova.
OSOBNOST MATKY
Lidé nevidí celek. Neví, jaké jsme uvnitř.
Mají různé představy o tom, kdo jsme.
Naomi...
...je taková divoká bohyně.
Jsme fyzické znázornění síly.
Působily jsme jako silné ženy.
A při pohledu do zrcadla jsme tomu samy začaly věřit.
Já byla ambiciózní,
chtěla jsem být vidět, ale nevěděla jak na to.
Prostě jsem se chopila šance.
Cindy znázorňovala typickou americkou dívku.
Stala se jednou z prvních modelek, které si začaly připravovat půdu pro to,
aby měl v budoucnu její názor větší váhu.
Bylo to jako když se vám splní sen a můžete ho prožívat pořád dokola.
PŘEDZVĚST PODZIMNÍ MÓDY
Linda je chameleon.
Uměla se proměnit v kohokoli, koho fotograf zrovna potřeboval.
O práci modelky jsem snila. Nikdo mě neobjevil.
Vybrala jsem si to.
Slávu jsme si musely zasloužit, probojovat se k ní.
Bylo to šílené. Nejsme přece Beatles.
Za padesát let to budu vnímat jako zkušenost,
přátelé mi určitě zůstanou.
Jsou jako moje třída.
S touhle partou jsem dospěla.
Tak bych definovala supermodelky.
SUPERMODELKY
- Je to tu velké. - Ahoj.
Ahoj.
- Ahoj. - Ahoj.
- Jak se vede? - Ahoj. Docela to ujde.
Tam vzadu jsi míval desky.
Ano.
- Teď jsou nahoře? - Nejspíš.
Opatrně.
- Teď se postav sem, Lindo. - Vedle ní?
Ano, otočte se k sobě zády. Tak.
- Blíž k sobě. - Ještě blíž?
Dobře, a teď...
Můžete se vrátit k modelingu.
Vůbec jste se nezměnily.
- Super. - Fajn, zvednu tě, Turlinko.
- Dobře. - Ne... Tak.
- Zvedala jsi ty mě? Nebo já tebe? - Myslím, že já tebe.
Tohle nepůjde.
Nechci jí ublížit.
- Vážně. - Tak.
- Blíž. - Takhle taky ne.
Můžete blíž?
- Blíž k tobě? - Ještě.
A teď zastavte. Ano, to je ono.
Dobře.
Fajn.
Připravena? Zvednu tě. Můžu? Raz, dva, tři.
Božínku!
- Znovu, nestihl jsem to. - Budeš potřebovat masáž.
- Raz, dva, tři. - Dobře.
Byla jsem hodně mladá, když jsem začínala.
Veškerá má pracovní zkušenost do té doby zahrnovala hlídání dětí a uklízení.
Vzpomínám si, jaké to bylo, když jsem dospívala na předměstí
a po cestě do školy si říkala,
že musí existovat něco lepšího.
Máma je ze střední Ameriky, pochází ze Salvadoru.
S tátou se poznali v letadle,
pracovala jako letuška pro Pan Am.
Táta byl pilot, původem ze Severní Karolíny.
Usadili jsme se v San Francisku, právě díky tomu.
Táta zbytečné utrácení za oblečení a podobné věci nikdy neuznával.
Když slyšel, že mluvíme o značkových džínách
a zrovna ho čekal let do Asie,
vrátil se zpátky s padělkem džín Calvina Kleina.
Myslel, že z toho budeme nadšené,
ale my protestovaly: „Ty nejsou pravý, tati.”
Zhruba ve 14 letech jsem po škole zašla do stájí.
Ve stodole stál fotograf.
Přišel za mámou a zeptal se,
jestli jsme někdy přemýšleli o modelingu.
A máma řekla ne. Ale myslím, že ji to zaujalo.
Vzala nás k jednomu agentovi. Podívala se na mou sestru i mě,
jako by nás poměřovala, a pak řekla sestře:
„Ty jsi ještě malá. Nemůžeš pracovat.
Ale ty už nejspíš můžeš. Uvidíme, co z toho vyleze.”
Má sestra byla zničená.
CHRISTY TURLINGTON, VĚK: 14 LET FOTO: JERRY HINKLE
Když jsem chodila do školy a začínala fotit,
svěřila jsem se s tím jen nejbližším kamarádům.
Veřejně jsem o tom moc nemluvila.
Fotit svatební šaty v 15 letech je trochu divné.
Občas jsem kývla na nabídku,
a pak tu práci ani nechtěla dělat,
když jsem se místo toho mohla bavit s kamarády.
Vzpomínám, jak mě táta vozil na focení
a říkal: „Pro něco jsi se rozhodla,
a teď si za tím musíš jít.”
Modeling nebyl nic moc, až na ty peníze.
Díky nim jsem byla hned od začátku samostatná.
Náš host před 24 lety založil modelingovou agenturu.
Dnes je jednou z největších.
Přivítejte prosím Eileen Ford.
Mohou dívky v modelingu přežít bez vašeho posvěcení,
když máte takovou moc?
Nezní to žensky, ale je to pravda.
MODELINGOVÁ AGENTKA
Jsme výkonnější než kdokoli jiný,
takže máme i lepší modelky než kdokoli jiný.
S Fordovými jsem se poprvé setkala asi v 15.
Když jsem přišla do New Yorku...
...Fordovi žili ve velkém domě na rohu 78. ulice a Lexington Avenue.
Bydlely jsme jako na koleji.
Máma plánovala, že se vrátí domů a nechá mě bydlet samotnou.
Všichni v tom domě týden nebo dva strávili.
Byl to takový cyklus. Nepřetržitý cyklus.
Když jste šli na casting nebo takzvanou čumendu,
většinou jste měli celý seznam schůzek.
Prolistovali vaším portfóliem,
otevřeli ho, zavřeli a poslali vás ven.
Na jednom z castingů mi vizážista řekl:
„Chci tě poslat do studia k Arthuru Elgortovi.”
A tím se vlastně všechno změnilo.
CHRISTY T. S KRÁTKÝMI VLASY AU 85
Prostě jsem věděl, že z ní bude hvězda.
FOTOGRAF
S Arthurem jste
vždy v pohybu, nikdy vás přehnaně nestylizuje,
dává vám jistou volnost.
Fotil spoustu tenčníků a hudebníků.
Naučila jsem se od něj hodně o tom, jak se chovat před foťákem,
jak se hýbat, co mám dělat s rukama.
Zavolal jsem agentovi.
Řekl jsem mu: „Mám focení pro Vogue a chci tam Christy.”
Z dnešního pohledu je to vtipné, protože mi tehdy odpověděl:
„Myslíš, že je Christy dobrá? Máme lepší.”
Povídám: „Už jste udělal, co jste měl. Já zůstanu u Christy.”
Tohle je první fotka Lindy, kterou jsem kdy pořídil.
- Tahle. - První?
Ano. Pamatuješ na ni?
- Pamatuju. - Je z Paříže nebo odsud?
Z Paříže.
A tahle. Vzpomínáš?
- Venku pršelo. Tady. - Vyšlo to hned napoprvé?
- Ne, napodruhé. - Stálo mě to dva pokusy?
A řekla jsi: „Vím, co mám dělat.”
Já se jen staral o to, abych měl zaostřeno.
- A ona udělala tohle. - Jako vždycky.
- Teď už tolik ne. - Vždy se nám to povedlo.
Hele, Cindy. Tahle je nádherná.
Tu si taky pamatuju.
- Tady je malá Omi. - Pro Azzedine.
Naomi jsem neviděl už roky.
- Ne? - Vypadá pořád stejně?
- Ještě lépe. - Lépe?
- Zraje jako víno. - Vážně?
Po prvním focení s Arthurem jsem letěla do Londýna.
Jela jsem rovnou do studia, a pak přišla Naomi.
Neměla na sobě uniformu, ale pořád ještě chodila do školy.
Sršela nadšením, že tam může být také.
Roztomilá.
Christy byla hrozně milá, když jsme se potkaly, focení šlo skvěle.
Užívala jsem si ho. Nezdálo se mi to jako práce.
Vzpomínám, že jsme poslouchaly Wham!.
Tancovaly jsme a prostě se bavily, moc jsme si to užívaly.
Po pár dnech a dlouhých hodinách práce
začne člověk trochu bláznit.
Od toho dne jsme si s Naomi byly blízké.
KEŇA
Už to máme? Už?
Čekáte na mě?
Fajn, první outfit.
Vím, že vizážisté mají v oblibě štěteček na rty,
ale to není nic pro mě. Používám přímo rtěnku.
- Dobrý? - Super.
- Fajn. - Jen trochu.
Nevím, o kolik hodin jdu pozdě,
ale při focení musím zaválet.
Něco vám řeknu. Než tohle vyjde,
- přestanu kouřit. - Snad.
Odkládám cigaretu 31. ledna
- a tohle je důkaz... - Slibuješ?
...takže musím držet slovo.
- Musím přestat. Musím. - Budu ti to připomínat.
Prosím. Není to zdravé, Naomi.
- Já vím. Škodí to. - A hodně.
Žádná z těch tří nekouří.
Ani Linda, ani Christy, ani Cindy.
Většinu života jsem strávila před objektivem.
V Londýně jsem studovala divadlo.
Nejvíc mi šel tanec.
A to jsem tehdy chtěla dělat.
Divadelní umění, na to jsem se soustředila.
Řekla jsem mámě, že jdu na konkurz a ona se zeptala:
„Kolik dětí budou vybírat?”
Asi šest, možná sedm.
Přijely jsme na konkurz, kde čekalo asi 600 dětí.
A máma na to: „Myslím, že tuhle roli nedostaneš.”
A já: „Ale jo. Dostanu.”
- Kterou roli budeš číst? - Sněhurku.
Děláme Popelku, ne Sněhurku.
Tak Popelku.
Můžeš hrát vozku.
- Dobře. - Jméno?
Máma dělala co mohla, aby mě dostala někam,
kde budu moct studovat, učit se a vzdělávat.
Poslala mě na soukromou školu.
Když mi bylo pět, zavolali na mě tím slovem na N.
Šikanu kvůli barvě pleti jsem si nechtěla nechat líbit.
Máma platila školné jako každý jiný rodič.
Mám právo tu být, takže se šikanou můžete jít někam.
To byl můj názor.
Vzpomínám si, jak do mé školy přišel Don Letts a řekl:
„Potřebujeme děti do klipu Boba Marleyho.”
Bob Marley šel po ulici,
držel za ruku dívku a chlapce.
Já byla ta dívka.
Bob Marley byl pro Jamajčany jako bůh.
Nevěřila jsem tomu.
Culture Club si mě vybrali do klipu.
Boy George jsem zbožňovala. Milovala jsem Culture Club.
Boy George na mě působil jako někdo...
Bylo mu fuk, co si myslí o něm, o jeho oblečení,
o tom, že jako kluk nosí makeup. Hrozně se mi to líbilo.
Po škole v roce 1984 se nám ještě nechtělo domů,
tak jsme se s pár kamarády zastavili v umělecké čtvrti,
v londýnské Covent Garden.
Na náměstí se hrála hudba.
Pořád nějaké umění.
Tehdy se mě Američanka na ulici zeptala, jestli jsem někdy zkoušela modeling.
Trochu mě zaskočila, protože některé mé spolužačky
měly krásné, dlouhé, hebké zlaté vlasy.
A pak jsem tam byla já, taková nesvá.
Snažila jsem se působit drobněji, připadala jsem si moc vysoká.
Vzala jsem si její vizitku a dlouhé týdny se jí neozvala.
A pak jsem se odvážila. Jmenovala se Beth Boldt.
HLEDAČKA TALENTŮ
Posílala mě na čumendy.
V portfóliu jsem měla tři fotky.
Nějak se začít musí.
Neuměla jsem pózovat.
Na časopisy o módě jsem neměla peníze.
Tak jsem využila své taneční vzdělání,
skoky do vzduchu, provazy a podobně, však víte.
Prorazila jsem díky Martinu Bradingovi.
Začali jsme v jejích 15 letech.
FOTOGRAF
Na svůj věk byla vyspělá. Pálilo jí to.
Věděla, oč běží.
Focení si užívala. Člověk to z ní cítil.
V naší rodině se tehdy modeling moc neuznával.
Máma ani netušila, že něco takového dělám.
Ty fotky prodává kvůli charitě.
Účelem je prodat fotky za co největší sumu.
Lidé vás na snímku musí poznat.
Neměli by si říct: „Kdo je ta dívka?”
Dobře, tak ne dívka. „Kdo je ta žena?”
Musí si říct: „Jo, to je Cindy Crawford.”
Když chtějí, abych měla vyčesané vlasy,
ale podle nás mi to moc nelichotí,
musíme za to bojovat.
Uvidíme se zítra. Díky.
Je to malé město, že?
Působí tak.
Vyrostla jsem na Středozápadě, sněhem a tímhle počasím jsem odchovaná.
Děti z mého města
po dosažení určité výšky nebo věku
mohly pracovat v kukuřičných polích.
Vraceli jste se domů plní pylu, hlíny a brouků.
Máma nás stříkala hadicí, než nás pustila do domu.
Vyrostla jsem v DeKalb v Illinois.
Malé město.
Rodina dělníků.
Řekla bych, že jsem měla idylické, klasicky americké dětství,
ale pak, když mi bylo devět, bratrovi diagnostikovali leukémii.
Rok nato zemřel.
Když byl bratr nemocný,
celá rodina se samozřejmě soustředila hlavně na něj.
A když potom zemřel, nevěděli jsme, jak máme jako rodina truchlit.
Se sestrami jsme si říkaly: „Mělo se to stát jedné z nás.”
Neměl zemřít jediný kluk v rodině.
Cítily jsme se pod tlakem, chtěly jsme být dokonalými dcerami.
Myslím, že to mi v životě pomohlo.
Rodiče se později rozvedli,
což byla taková druhá připomínka toho,
že nežijeme v pohádce.
Máma byla dokonalým příkladem bezmezně milujícího rodiče.
„Dostala jsi jedničku? Paráda!”
„Dvojku? Super! Trojku? Skvělý!”
Trojku jsem nikdy nedostala. Nikdy.
Ale táta si úspěchu považoval.
Chtěla jsem ho potěšit.
Úspěch vám zajistil jeho pozornost.
SPOLEK NÁRODNÍ HRDOSTI
Nikdy jsem si nepřipadala něčím zvláštní nebo jiná.
Nebyla jsem žádné ošklivé káčátko,
ale u nás na střední se za hezké holky považovaly
roztleskávačky s drobnou postavou.
To byl ideál krásy v našem malém městě.
ROK MÓDY
Na modeling jsem ani nepomyslela.
Pro mě to nebyla práce.
Nevěděla jsem, že se z DeKalbu v Illinois dá dostat do časopisu.
TÝDENÍK DEKALB NITE VÝTISK UNIVERZITNÍ KOMUNITY
Ale pak se mě místní fotograf zeptal, jestli mě může nafotit.
Táta nechápal, že modeling je plnohodnotná kariéra.
Myslel si, že je to jen další krycí jméno pro prostituci.
Takže na mou první modelingovou schůzku šli rodiče se mnou.
Agentka mi tehdy řekla: „No, já nevím,
máš na obličeji pihu.”
Ale pak jsme nafotili pár snímků.
Fotky se vůbec nepovedly, byly téměř nepoužitelné,
ale kadeřník ve mmě tehdy něco spatřil
a ukázal je Elite v Chicagu.
Zavolali mi a domluvili jsme se na zkušebním focení.
Vybrali mě pro obchodní centrum Marshall Field's, reklama na podprsenky.
Asi o dva týdny později jsem přišla do školy
a moje fotky visely úplně všude.
Říkala jsem si: „Utahují si ze mě,
aby mě shodili,
ale ví vůbec, že jsem si tím focením vydělala asi 120 babek?”
Bylo mi to jedno. „Lepší než makat na poli.”
Dáme na jedno ucho víc naušnic?
- Těch malých. - Jasně.
Chci, abyste věděli, že tyhle dvě dírky,
ať jsou píchnuté v jakémkoli úhlu, jsem si udělala ve dvanácti sama.
V tátově kufříku s nářadím jsem našla protahováček...
- Píchla sis je sama. - Ne!
...a protáhla jsem naušnice skrz ucho.
Byl z toho obrovský průšvih.
Nazvala mě šlapkou.
Měla jsem přísné rodiče. Hlavně mámu.
Emigrovali z Itálie do Ontaria v Kanadě.
Směrovali mě k tradičním italským zvyklostemm
ale mě prostě bavila móda.
Byla jsem jí posedlá.
Poznáváte ji?
Ale není to ta Barbie, kterou znáte.
Je to nová, kouzelná měnící Barbie.
Její vlasy mění barvu.
BEZ NÁBYTKU
Ubohé panenky.
Ani nevím, kolikrát jsem je svlékla a zase oblékla.
Taky se často vdávaly.
Pracovala jsem ve večerce.
Měli jsme stojan s časopisy.
Ve volném čase jsem si je prohlížela,
a když se mi nějaký zalíbil,
tak jsem si ho za svou ubohou výplatu pořídila,
abych si ty fotky mohla dát na zeď v pokoji.
ŽHAVÉ NOVINKY! PŘEVRAT V MÓDNÍM PRŮMYSLU A KRÁSE
Na vlnité vlasy jsem si dala trvalou.
A pak jsem si je vepředu ostříhala nad ucho,
říkalo se tomu „deka”.
Myslela jsem, že je to bomba.
Máma chápala, jak moc pro mě móda znamená.
Řekla mi: „Co zkusit modelingovou školu?”
Naučila jsem se, jak si sundat bundu jednou rukou.
STUDENTKA MODELINGU
Jednou rukou si rozepnete knoflíky, začnete odzdola.
Modelingovou školu nikdo nepotřebuje.
MODELKA NA CESTĚ DO JAPONSKA
Je neuvěřitelné, že mě rodiče pustili do Japonska
v 16 letech na focení.
Nechtěli mě pustit ani na lyžařský výcvik se školou.
Ale do Japonska mě poslali.
DISKO RESTAURACE
První věcí, kterou se mnou v Japonsku chtěli řešit
byly odhalené fotografie.
Chtěli mě celou změřit,
abych se svlékla.
Říkala jsem si: „Vždyť mám s sebou svou složku, všechny mé míry jsou tam.”
A nechtěla jsem se svléknout.
Dost mě to vyděsilo.
Nikdy jsem tam neměla jet sama.
Letěla jsem domů.
Tak trochu jsem to vzdala, ale má modelingová agentura
trvala na tom, abych se přihlásila na soutěž Miss Teen Niagara.
Sice jsem neuspěla, ale mezi diváky seděl lovec talentů.
A ten mě představil Johnu Casablancasovi.
Když jsme se sešli, řekl mi:
„Teda, vypadáš jako Joan Severance.”
Málem to se mnou seklo, protože jsem ji uctívala.
Povídá: „Jo, rádi tě vezmeme.
Zkus tak dvě kila shodit.
A uvidíme, jak to půjde.”
John Casablancas oplýval neodolatelným šarmem.
Měl pod palcem agenturu Elite model.
Člověku nemohlo uniknout,
že je to takový ten typ uhlazeného chlápka.
Když jsme se poznali, chodil s někým,
kdo byl v mém věku nebo téměř v mém věku.
Ale já ho vnímala jinak. Pro mě to byl můj agent.
V posledním ročníku na střední mě Elite přihlásili
do své soutěže Tvář roku.
To je soutěž, ve které hledají modelky.
V Acapulcu jsem byla já a dalších přibližně 200 dívek.
Vypadalo to přesně tak, jak si soutěž krásy představujete.
Jmenuji se Cindy Crawford a jsem z Chicaga.
Ale člověk nemusel být nadaný.
Tahle soutěž je přehlídkou zábavy a krásy.
V jednom kuse vás někdo hodnotí.
MODELINGOVÝ AGENT
Neustále vás sledují.
Být modelkou znamená stát se člověkem,
který je dokonalý za každých okolností.
Když na ty časy vzpomínám, nebyly zrovna osvícené,
ale tehdy mi to ani nepřišlo. Vnímala jsem to jako konkurz.
Cestovali jsme po světě, čapli jsme vás, objevili,
přivedli sem a doufáme, že je to jen začátek něčeho,
co z vás udělá prvotřídní Elite modelky,
a že spolu vyděláme spoustu peněz
a oslavíme velký úspěch.
Dostala jsem se do první desítky.
První desítku pak čekalo takové zpovídání.
„Jsi ochotná ukončit školu?”
„Přestěhuješ se do New Yorku?”
Řekla jsem, že chodím na střední a školu ještě pustit nemůžu.
Tak jsem se do ní vrátila.
Dařilo se mi, stala se ze mě premiantka.
STUNDENTKA DEKALB
Podala jsem si přihlášku na Severozápadní univerzitu,
dostala stipendium a šla studovat chemické inženýrství.
Během léta před začátkem vysoké školy mě Elite pozvali do New Yorku
a sešla jsem se s jedním fotografem, Patrickem Demarchelierem.
Řekl: „Fajn, pošlu ji na focení do Říma.
Ale musí si ostříhat vlasy.”
S agenturou jsme usoudili, že to za to nestojí.
Naše odpověď zněla: „Ne, neostříhá se.”
A oni na to: „Dobře, vezmeme ji i tak.”
Těšila jsem se.
Byla to skvělá příležitost.
Během prvního večera
za mnou poslali kadeřníka, aby mě „upravil”.
Učesal mě, stáhl mi vlasy do culíku a celý ho ustřihl, bez zeptání.
Byla jsem v šoku.
Seděla jsem v hotelovém pokoji v Římě a brečela.
Jestli se někdo ptá, proč se nestříhám, tak přesně kvůli tomu.
Traumatizovalo mě to.
AHOJ VŠICHNI, MÁM SE DOBŘE.
MĚSTO JE KRÁSNÉ, JE TU HODNĚ K VIDĚNÍ.
BEZ DOVOLENÍ MĚ OSTŘÍHALI.
Cítila jsem, že mě neberou jako člověka,
který má možnost rozhodovat o svém osudu.
Ne, že by se mi krátké vlasy nelíbily,
vadilo mi, že jsem jim ke stříhání nedala svolení.
Pokud je modeling takový, nejsem na něj připravená.
Modelky obklopuje spousta mýtů.
KRITIČKA
A účelem těchto mýtů je skrýt jejich lidskost.
FOTOGRAF: GEORGE PLATT LYNES
Když se podíváte do historie modelingu,
údělem modelky bylo stát se živoucím věšákem.
Říkalo se jim manekýnky.
Modelky jsou většinou tiché
a jejich úkol je zařídit, aby vše vypadalo nenuceně.
Jméno nebylo podstatné.
Měla jsem štěstí a chodila po molech, ale pracovala jsem na plný úvazek.
MODELKA / BÝVALÁ AGENTKA
Mnoho modelek se stalo slavnými,
MÓDNÍ NÁVRHÁŘ
ale většinou byla známá jen jejich tištěná verze.
Ať už Twiggy v šedesátých letech,
nebo Lauren Hutton v sedmdesátých.
Myslím, že se modelky typově podobaly...
MÓDNÍ NÁVRHÁŘ / ŘEDITEL
...mužským představám o ženách.
Byly tam blondýnky jako Cheryl Tiegs nebo Christie Brinkley.
Nádherné ženy,
ale ze vzdálenosti tří metrů se vzájemně dost podobaly.
Myslím, že módní průmysl vytvořil iluzi půvabu a přitažlivosti,
protože člověk neměl vědět, že dané modelce,
která má takovou idealizovanou ženu představovat,
je teprve 17 let.
Bylo zodpovědností modelky,
MÓDNÍ NOVINÁŘKA
aby značku prodala.
Nebo alespoň časopisy.
Myslím, že to vytvářelo obrovský tlak.
Musíte mít prvotřídní fotky nebo zaujmout lidi na přehlídce,
a pak všem vytřít zrak.
- Takhle? - Víc. To je ono. Jedeme.
- Zeptám se. - Ano.
Jsou vaše řasy důležité?
Velmi důležité.
Bez řas není vzhled kompletní.
Používáte je ke komunikaci?
- Ano. Když něco chci. - Jak?
- Pardon? - Když něco chci.
Dodá vám to kouzlo, když zamrkáte řasami.
Je to dobrá odpověď?
Nepovažovala jsem se za krásku.
Myslela jsem, že jsem hezká.
A věděla jsem, že jsem vysoká.
A také štíhlá, velmi štíhlá.
Myslela jsem, že splňuji většinu požadavků.
PAŘÍŽ
Bylo mi skoro 19, když jsem přijela do Paříže.
Poradili mi, abych trochu zalhala o svém věku.
Práci jsem dostávala, ale nic závratného.
Když jsem pracovala, chtěla jsem být tím, koho zrovna potřebovali.
Takže ať už šlo o návrháře nebo fotografa,
chtěla jsem se jim zavděčit.
MÓDNÍ NÁVRHÁŘ
Kde je Linda?
Linda Evangelista stojí támhle.
Přehlídku pro Chanel jsem dělala velmi brzy.
- Lepší? - Ano.
Ta „maličká”!
Tak malá nejsem.
Vlasy nos trochu níž.
- Vážně? - Kvůli kadeřníkům.
V té době jsem cítila, že jsem se ještě nenašla.
Trochu jsem si připadala jako podvodník.
Běž, povím ti, co dělat.
Anglicky nebo Francouzsky?
Jakým jazykem budeš mluvit?
Anglicky.
A tochu francouzsky.
Ale chtěla jsem tam být.
Vážně jsem po tom toužila.
Můj agent si myslel, že bych měla začít znovu,
protože mé portfólio nikoho nezajímalo.
Myslím, že jsem vypadala nepřirozeně.
A měla jsem za to, že módě rozumím, ale nerozuměla jsem jí ani trochu.
Spousta lidí mi tvrdila, že dobrá kariéra trvá tři roky.
A já je už měla za sebou.
Takže když jsem šla na zkoušku k Peteru Lindberghovi,
nevzala jsem si portfólio.
A on mě vzal.
Ve své práci chci ženy respektovat,
FOTOGRAF
nechci z nich dělat Mickey Mouse, ani nic podobného,
nechávám je být přirozené, pracuji s jejich osobností.
Když začnu pracovat s někým novým,
musí do toho vložit sebe.
Já nic nevytvářím. To musí ony.
A takový je pak výsledek. Celé to stojí na nich.
Peter Lindbergh byl umělec.
KREATIVNÍ ŘEDITEL
Všechno měl do detailu promyšlené,
na míru přizpůsobené ženě před objektivem.
Jeho fotky měly velmi germánský, skandinávský nádech.
Takový německy industriální.
Všechno černobílé.
Peter fotil surově, mělo to atmosféru.
BÝVALÁ KREATIVNÍ ŘEDITELKA
Všechny jeho nímky byly velmi drsné.
Řekla bych, že pokud někdo zachytil mé skutečné já,
pak právě Peter Lindbergh.
Nebylo mi to vůbec příjemné,
protože být sama sebou je těžké.
Dnes tu máme mladé modelky.
Naomi. Proč by měla být na obálce?
Má skvělou osobnost, kromě toho, že je velmi hezká.
Je skutečně profesionální.
V 15 letech nosí na focení tašku plnou propriet,
náhrdelníků, líčidel a podobně.
Má agentka řekla: „Pošleme tě do Elle.
chtějí tě vzít na výlet do Ameriky.”
Cítila jsem se provinile.
Máma o ničem z toho nevěděla.
Narodila se na Jamajce.
Do Anglie přijela, když jí byly tři roky.
Zastávala roli matky, zastávala roli otce.
Věřím, že i to velmi posílilo mé odhodlání.
Chyběl mi otcovský vzor.
Chtěla jsem, aby na mě máma byla pyšná.
Vím, jak těžce dřela, a kolik toho pro mě obětovala.
Takže jsem došla domů a konečně našla odvahu jí o tom povědět.
Naštvala se.
Kvůli tomuhle mě do školy neposlala.
Celé ty roky mi platila školné.
A já se teď chci stát modelkou?
Nakonec souhlasila, ale nemohla jet se mnou,
protože zrovna čekala bratra.
A tak jsem 14. dubna odletěla do New Orleans.
Naomi s námi spolupracovala.
Bylo to její první velké focení. Velké dobrodružství.
LETNÍ NÁVRHY
Fotili jsme dvě lokace. Na pláži...
...a pak druhý set, který jsme nazvali „Dívky země”.
Ty snímky se pořizovaly na otrokářských plantážích,
šest bělochů a jedna černoška.
Bylo to před 30 lety. Úplně jiný svět.
Máma měla obavy.
Před odletem se mnou mluvila.
Říkala mi, jak je to v Americe s rasismem.
SMRT x SOUŽITÍ
Vyprávěla mi o Jihu, o Ku-klux-klanu.
Tohle se v Anglii o Jihu povídalo.
Z kulturního hlediska jsem začínala chápat,
že budu muset vynaložit hodně úsilí, abych cítila, že mě příjmají.
Nehodlala jsem se vrátit domů se staženým ocasem.
Říct, že to nevyšlo, že jsem to vzdala.
Ani nápad.
Budu se snažit víc a dostanu se dál.
Asi čtyři měsíce po focení pro britské Elle
se v Londýně ukázali nějací lidé s tím,
že slyšeli o jedné mladé černošce.
Divila jsem se: „Teda, vážně přiletěli do Anglie kvůli mně?”
Měl jsem studio na východě Londýna...
MÓDNÍ NÁVRHÁŘ
...a můj dobrý přítel mi řekl: „Musíš přijít.
Tuhle dívku musíš vidět.
Je jí teprve 14 nebo 15.” Chodí na taneční školu či co.
Tehdy jsem Naomi poprvé viděl při práci. Pro britský Elle.
Byla to osobnost.
Ale přitom skromná.
To je jako magnet.
Ta, co ji objevila, mě kontaktovala. Řekla:
„Mám tu dívku, které se musíš ujmout.”
Naomi nechyběl respekt, byla velmi plachá, tichá.
Udělala na mě obrovský dojem.
Narazila jsem na správné lidi.
Eileen Ford začala jezdit do Londýna,
snažila se přesvědčit mámu, abych s nimi podepsala smlouvu.
Zbožňovala jsem ji.
Zpětně se dívám na její zastaralý,
tradiční přístup k povolání modelingové agentky.
- Ano. - Byl správný.
Myslím, že to dělala nejlíp ze všech.
Čím se tak lišila?
Líbilo se mi, jak se o své dívky stará.
- Jasně. - Bydlely jsme u ní doma.
Dávala si záležet na tom, aby si rodiče nemuseli dělat starosti.
Tehdy byly v New Yorku dvě velké agentury.
Ford, kterou vedla Eileen Ford.
Byla velmi kultivovaná,
od svých dívek očekávala určité způsoby.
Všechny bydlely u ní v domě.
A pak tu byli Elite, kteří operovali s úplně jinou energií.
Nepůsobili na nás jako rodiče,
ani jimi být nechtěli.
Nepřebírali zodpovědnost. Tak jsem to vnímala.
Jako agentura nenahrazovali rodiče.
Bylo mi 20 let.
Přerušila jsem školu a dělala modelku v Chicagu. Dařilo se mi.
Vydělávala jsem tisíce dolarů denně.
DOKONALÁ PLEŤ, NOHY & VLASY
Nejdůležitější byly katalogy.
Měli jsme jednoho slavného fotografa, Victora Skrebneskiho.
Byl takovou velkou rybou v malém rybníce.
Victor se stal mým prvním mentorem v oblasti módního průmyslu.
Radil vám: „Dobře, pravou ruku nahoru, rameno výš.”
A když zavelel: „Nehýbat,” tak jste se nehýbali.
Říkali jste si: „Nesmím pohnout ani svalem.”
Několikrát jsem u něj omdlela, obzvláště pak před obědem.
Když jste měly hlad, tak jste se skácely.
Pak vás postavili na nohy a začali jste znovu od začátku.
Nesloužily jsme jako krasavice, které chtějí fotit.
„Vaše práce je prodat tuhle budnu.”
„Všichni jsme tu kvůli bundě.”
Z DeKalbu k nám přijela Cindy Crawford.
Odkdy takové tělo má?
Postavte se. Tomu já říkám tělo.
Musela projít nějakým tréninkem nebo ne?
No, s Cindy to bylo trochu jinak...
Nevěděla, jestli chce být modelkou.
- Byla jsem jako otrok. - ...mentálně stabilní.
Nebo dítě. Mělo mě být vidět, ale ne slyšet.
Podívejte se z dnešního úhlu na to, jak Oprah řekla:
„Postav se a předveď mi své tělo.”
„Dokaž, že tu sedíš právem.”
Tehdy mi to nedocházelo, až takhle s odstupem.
Říkám si: „Bože, to přece vůbec nebylo v pořádku.”
Obzvláště od Opry.
Její ambice rostou.
Řeknu to teď a tady. Pomalu začíná chápat,
MODELINGOVÁ AGENTURA ELITE
že když bude chtít, může se stát jedničkou.
V Chicagu jsem se cítila dobře, město mě nerozhodilo.
Měla jsem vlastní byt. Mohla jsem jezdit na návštěvu k mámě.
S Victorem Skrebneskim jsme udržovali stabilní spolupráci,
každým dnem jsme vydělávali peníze.
VIKTOR VÍ NEJLÉPE
Dostala jsem nabídku focení na Bali, měla to být desetidenní cesta.
Ale v Chicagu se všechno focení odehrávalo v Chicagu.
Cestovaly jsme jen zřídka, pro takové zpestření nebyla příležitost.
Na jeden z těch deseti dnů ale připadalo focení s Victorem.
CELÝ DEN U SKREBA, 9:00 PRÁDLO
Požádala jsem o volno, abych mohla odjet.
Zamítli to.
Nejen, že mě nechtěli pustit. Řekli, že pokud zruším focení,
tuhle půldenní směnu pro katalog, nebo co to bylo, tak už mě nikdy neobsadí.
Pracovala jsem čtyři až pět dní v týdnu, většinou s Victorem.
Záviselo na nich celé mé živobití.
Vydělávala jsem víc peněz, než se mým rodičům kdy mohlo snít.
Když jsem byla malá, neustále nám chyběly prostředky.
A když se rodiče rozvedli,
viděla jsem, jak se táta pomocí peněz snaží s mámou manipulovat.
Zařekla jsem se, že tak nikdy nedopadnu.
Když člověk dospívá,
zjišťuje, kdy je vhodné si dupnout, a kdy mlčet.
Focení jsem zrušila. Odjela jsem na deset dní na Bali.
A tím to skončilo.
Ukončili jsme spolupráci.
V Chicagu platilo,
že když nefotíte s Victorem Skrebneskim,
děláte krok vzad.
Tak jsem se rozhodla dát šanci New Yorku.
Nafotíme dvě obálky, jednu hlavní,
tu k 75. výročí a jednu online obálku.
Dobře.
Šla by ta ruka víc ke krku?
Přesně. Pak to vezmu.
Paráda. To je ono.
Takhle. Lepší, ne?
- Panečku. - Nádherné.
Tak dobrá fotka.
Christy taky vypadá úžasně.
Máme to vyfocené?
Christy čeká první obálka pro Cosmo.
Odnese si domů 500 dolarů za tři hodiny krášlení
a 15 minut pózování.
To není zlé na dívku, co právě dokončila střední.
V modelingu se učíte za pochodu, učíte se pozorováním, sledováním.
Žádné jiné školení se nekoná.
Dnes se všechna magie odehrává v postprodukci.
V 80. a raných 90. letech se magie odehrávala
ve chvíli, kdy jste uslyšeli cvaknutí.
Statické snímky jsou posvátné.
Vyfotili jsme jich tisíce, abychom získali ten pravý.
Co jsme viděli, to jsme měli.
Občas vám někdo zvedal konec sukně pomocí rybářského vlasce.
Nebo jste měli plechovku Coly
za páskem, aby vám to stáhlo pas.
Měli jsme spoustu triků, ale světlo?
Se světlem musel fotograf umět pracovat,
protože to vyretušovat nešlo.
Nikdy jste nevěděli, jak fotka vyjde,
dokud nebyla v časopise.
V 80. letech, milé děti, žádný internet neexistoval.
NOVINÁŘ
Existovala věc jménem časopis.
Žádný Instagram.
ŠÉFREDAKTOR
Neměli jsme Facebook.
Kupovali jsme časopisy.
Časopisy byly tehdy hlavním způsobem, jak proniknout do jiného světa.
A existovali lidé, kteří definovali, jak má vypadat kultura.
Časopis měl za úkol upoutat čtenáře,
kterého zaujme oblečení,
a pak si ho v obchodě koupí.
VIZÁŽISTKA
Bazaar i Vogue měly určitý styl,
Elle měl určitý styl.
Nevím, jak přesně to popsat.
Ale každý byl jiný.
Harper's Bazaar působil vznešeně.
V Ell e všechno odsýpalo jak na běžícím páse.
Vycházel každý týden!
Protože móda se pořád mění, víte?
Vogue platil za klenot módních časopisů.
Vogue byl velmi mezinárodní.
Americký Vogue se stal biblí.
NOVINÁŘ
Dostat se do Vogue je sen každé modelky.
NOVINÁŘKA
Pomůže jí to v kariéře, zajistí reklamní kampaně.
Zaplní to její portfólio.
Kromě peněz existují i jiné důvody, proč dívky chtějí fotit pro Vogue.
Vzpomínám, jak mě zabookovali pro americký Vogue v St. Barts.
Holka z malého města v St. Barts.
Cítila jsem se jako v nebi.
A během toho focení jsme se pokusili o snímek pro obálku Vogue.
Nikdy neručili za to, že se na obálce objevíme.
Tehdy se tomu říkalo „pokus o obálku”.
Přišli jste, udělali pár fotek,
a oni se na ně pak podívali a řekli:
„Jo, tahle je dobrá,” nebo: „Ne, zkusíme to s někým jiným.”
A trvalo asi měsíc, než jste zjistili,
jestli vybrali tu vaší.
Vždy jsem snila o tom, že budu na obálce Vogue.
Jakéhokoli. Nezáleženo na tom, jakého. Jakéhokoli.
Jako první jsem fotila obálku pro italský Vogue.
Vzpomínám si, že se mi líbilo, jak mě upravili,
na focení jsem si připadala jako princezna.
Italský Vogue neprodávali všude,
takže po návratu k běžnému životu doma
jsem čekala věky, než jsem se k němu dostala.
Protože nebylo lehké ho sehnat.
Z druhého focení obálky pro Vogue jsem byla na větvi,
věděla jsem, že ji uvidí více lidí. Šlo o britský Vogue.
Vypadám na ní tak mladě,
nechce se mi věřit, že jsem na obálce Vogue.
Tenkrát mi bylo asi 17.
Fotil mě Patrick Demarchelier.
Donna Karan zrovna založila novou značku,
takže jsem na sobě měla její první kolekci.
Po focení kolekce jsme udělali portrét,
nasadili mi příčesky, takže jsem měla dlouhatánské vlasy.
Fotili jsme takový ten klasický portrét,
na kterém jsem se takhle zakrývala.
Ruce jsem posouvala níž a níž.
„Můžeš dát ruce tochu níž? Ještě.”
Vzpomínám, že jsem se cítila trochu rozpačitě,
ale ne přímo nepříjemně.
Měla jsem z toho focení dobrý pocit.
Připadala jsem si hezká.
Patricka jsem se nijak nebála,
ale říkala jsem si:
„Božínku! Tohle bych dělat neměla.”
Za nějaký čas ten snímek vyšel na obálce časopisu Photo,
což nebylo nijak závratné,
ale byla jsem z toho paf.
Ať jsem si myslela cokoliv,
s obálkou časopisu jsem nepočítala.
Nemyslím, že člověk musel dosáhnout určitého věku,
aby mohl fotit nahé snímky.
Nemyslím, že na to někdo dohlížel nebo to reguloval.
Nemohu říct, že jsem byla vždy tak sebejistá,
ale o mnoho let později mi máma řekla:
„Vždycky jsem věděla, že to zvládneš.
Věděla jsem, že ti to pálí,
a že se ti bude dařit.”
Ale nemyslím si, že můj úspěch byl vždycky zaručený.
Prostě mě do toho hodili: „Běž.” „Hodně štěstí.”
Cindy Crawford je nyní nejslavnější a nejlépe placenou celebritou.
Chlapa by poplácali po zádech a pochválili ho.
Za méně než deset tisíc dolarů denně ani nevstanu.
A to je polovina celé hry.
Jednoho dne to skončí.
Překlad titulků: Lucie Strakatá