Hei. En usko pystyväni siihen, olen töissä.
Joten en usko, että se onnistuu tänään.
Tämän saa helposti sormeen.
Nämä kengät sopivat.
Niin, siis nämä. Selvä.
- Tykkään näistä enemmän. - Upeaa kangasta.
Täydellinen. Ja hohtaa upeasti.
Kaikki sanovat, että näytän ihan Kaialta.
- Hän näyttää minulta. - Niinpä.
- Niin näyttää. - Olin ensin malli.
Nimenomaan.
Se taitaa olla Dior. New York Vintagesta.
- Tyylikäs? - Todella.
Ajattelin että halusit seuraa, Linda.
Joo, mutta sovitan nyt.
Selvä, kun olet valmis.
Luoja, tämä kamera on niin 90-lukua.
Mistä tämä hankittiin?
Miten kuvailisit sanaa "huippumalli"?
En.
Sanon asiat suoraan,
niin kuin ne ovat.
Christy on niin kaunis.
En ikinä unelmoinut siitä.
Se vain tapahtui, ja sitten siitä vain tuli odotettua isompi.
Hänellä on luonnollista kauneutta.
Kun näkee meistä kuvia,
kokee tuntevansa meidät.
Mutta kuvissa ei kerrota meidän tarinoitamme.
VOGUE Naomi Äitihahmo
Ihmiset näkevät vain kuvat, eivät todellisuutta.
Heillä on oma hahmotelmansa meistä.
Naomi...
on raju jumalatar.
Symboloimme voimaa.
Näytimme vahvoilta naisilta.
Ja kun katsoimme peiliin aloimme itsekin uskoa siihen.
Olin kunnianhimoinen,
Halusin menestyä, en vain tiennyt missä.
No, sainpahan mahdollisuuteni.
Cindy oli periamerikkalainen tyttö.
Hän oli ehkä ensimmäinen, joka alkoi rakentaa tulevaisuutta,
jossa hänen äänensä kuuluisi.
Unelmani on toteutunut, ja saan elää sitä joka päivä.
VOGUE Esikatselu Syksyyn
Linda on kameleontti.
Hän osasi mukautua ihan jokaisen valokuvaajan pyyntöön.
Unelmoin mallin urasta, minua ei scoutattu.
Päätin siitä itse.
Meidän piti ansaita asemamme askel askeleelta.
Se oli älytöntä, emmehän me olleet mikään The Beatles.
Viidenkymmenen vuoden päästä, muistelen tätä innolla.
Olen saanut paljon ystäviä.
Tämä on porukkani.
Kasvoin aikuiseksi tämän porukan kanssa.
Sitä se huippumallin elämä on.
- Niin iso. Hei. - Hei.
Moi.
- Hei. Hei. - Moi.
- Mitä kuuluu? - Hei. Tarpeeksi hyvää.
Eivätkö kaikki levysi olleet tuolla?
Olivat.
- Ovatko ne nyt yläkerrassa? - Taitavat olla.
Varovasti.
Kuules, Linda, mene siihen.
Joo. Voitte olla selätysten.
- Tulkaa lähemmäksi. - Riittääkö tämä?
No niin...
Teistähän on melkein malliksi.
Ette ole muuttuneet yhtään.
- Tuo on hyvä. - Joudun nostamaan sinua, Turly.
- Selvä. - Joo, tee niin.
- Kumpi nostaa kumpaa? - Mielestäni minä...
Minä en pysty.
En halua satuttaa.
- En halua. - Nyt mennään.
- Voitte tulla lähemmäs. - En halua satuttaa sinua.
Tulisitteko lähemmäs?
- Sinua päin? - Vielä vähän.
Siinä on hyvä.
No niin.
Hyvä. Hyvä.
Oletko valmiina? Nostan sinut. Yy, kaa, koo.
Herra paratkoon!
- Uudestaan, että saan kuvattua. - Joudut hierojalle.
- Yksi, kaksi, kolme. - Okei.
Olin todella nuori aloittaessani mallin hommat.
Ennen sitä olin vain ollut lapsenvahtina sekä siivoojana.
Muistan sen tunteen teiniajoiltani kun asuin lähiössä,
kävin koulua ja mietin, että
on pakko olla jotain parempaa.
Äitini on El Salvadorista.
Hän tapasi isäni lennolla,
sillä äitini oli lentoemäntä Pan Am -lentoyhtiössä.
Isäni oli lentäjä Pohjois-Kaliforniasta.
He perustivat perheen San Franciscon lahden alueelle.
Isäni ei oikein ymmärtänyt, miksi vaatteisiin pitäisi tuhlata rahaa.
Hän kuuli, kun puhuimme desingerfarkuista,
matkusti Aasiaan
ja osti tuliaiseksi Calvin Kleinin farkkuväärennöksiä
ja luuli että olisimme innoissamme.
Sanoimme, "Isä, nämä eivät ole aitoja."
Olin 14-vuotiaana tallissani koulun jälkeen
ja ladolla seisoi valokuvaaja.
Hän kysyi äidiltäni,
olimmeko koskaan miettineet mallina työskentelemisestä.
Ja äitini vastasi ei. Mutta uskon ajatuksen kiehtoneen häntä.
Äiti vei meidät tapaamaan agenttia, ja hän katsoi minua ja siskoani
Ikään kuin arvostellen meitä, ja hän sanoi siskolleni:
"olet liian pieni", tämä ei toimisi.
Mutta sinä, sinulle me voitaisiin keksiä jotain.
Siskoni oli aivan murtunut.
CHRISTY TURLINGTON - 14-VUOTIAS VALOKUVAAJA: JERRY HINKLE
Aloittaessani mallityöt koulutyttönä,
mainitsin siitä vain parhaille ystäville.
En halunnut tehdä siitä isoa numeroa.
Oli ihan huvittavaa olla morsiuspukumallina 15-vuotiaana.
Joskus otin vastaan sellaisia töitä,
joita en edes halunnut tehdä, jos olisi ollut
ollut jotain kivempaa tekemistä ystävien kanssa.
Muistan pari kertaa, kun isäni ajoi minut jonnekin
ja sanoi, "itse päätit tästä,
eli nyt se pitää tehdä."
Mallityö ei ollut siistiä, mutta siitä sai hyvin rahaa.
Se mahdollisti minulle itsenäisyyden.
Vieraani perusti oman mallitoimistonsa 24 vuotta sitten,
ja se on nykyään maailman isoin.
Aplodit Eileen Fordille.
Pärjäisikö malli maailmassasi olematta puolellasi,
sillä sinulla on niin paljon valtaa,
mikä ei ole kovin feminiini sana, mutta silti
EILEEN FORD AGENTTI
Teemme enemmän töitä kuin muut,
ja saamme alan parhaat keikat.
Olin 15-vuotias tavatessani Fordit.
Kun saavuin New Yorkiin...
...Fordit asuivat kaupunkipientalossa.
Sitten alkoi asuntolameininki.
Äitini ajatteli matkustaa kotiin ja jättää minut yksin asumaan.
Mielestäni kaikki viipyivät siellä viikon tai kaksi.
Malleja tuli ja lähti koko ajan.
Jos menit koe-esiintymiseen,
sinulla oli tietty määrä tapaamisia.
Ja jollakin saattoi vain olla mallikansiosi,
sitten he katsovat sitä nopeasti ja lähettävät pois.
Yhdessä koe-esintymisessäni stylisti sanoi minulle:
"Hei, lähetän sinut Arthur Elgortin studiolle."
Ja siitä hetkestä kaikki muuttui.
Christy T lyhyillä hiuksilla, -85 Arthur Elgort
Minä tiesin, että hänestä tulisi tähti.
ARTHUR ELGORT VALOKUVAAJA
Arthurin tyyli on todella
elävä, liikut koko ajan, ei kovin stilisoitunutta
todella vapaa tyyli.
Hän valokuvasi tanssijoita ja muusikoita.
Hän opetti minulle, kuinka olla luonnollinen kameran edessä,
miten liikkua, mitä tehdä käsieni kanssa.
Soitin agentille.
Sanoin: "Minulla olisi töitä Voguelta, ja haluan Christyn."
Oli hauskaa, kun agentti sanoi:
"Christykö kelpaa? Meillä on parempiakin."
Sanoin: "Teit jo työsi, minä haluan Christyn."
Tässä on ensimmäinen Lindasta ottamani kuva.
- Tämä tässä. - Ensimmäinenkö?
Kyllä. Muistatko?
- Kyllä muistan. - Oliko se täällä?
Ei. Pariisissa.
Entä tämä, muistatko?
Ulkona satoi. Tämä tässä. Teinkö aina noin?
Et. Kahdesti.
Ja sanoit: "Tiedän, mitä tehdä."
Joten varmistin vain, että otin hyvän kuvan
- Ja hän teki tuon. - Ainahan sinä otit hyviä kuvia.
- En viime aikoina. - Saatiin aina hyvä kuva.
Cindy... Tuo on ihana.
Olen muistavinani tuon myös.
- Siinä on nuori Naomi. - Azzedinen kirjaa varten.
En ole nähnyt Naomia vuosiin.
- Ei... - Näyttääkö hän samalta?
- Paremmalta. - Paremmaltako?
Hänen ulkonäkönsä vain paranee iän myötä.
Sen ensimmäisen valokuvauksen jälkeen lähdin Lontooseen.
LONTOO
Menin suoraan studioon, ja sitten Naomi käveli sisään.
Hänellä ei ollut koulupukua, mutta hänkin oli vasta nuori,
ja oli innoissaan saadessaan olla siellä.
Niin suloinen.
Tavatessani Christyn hän oli tosi kiltti ja meillä oli kuvauksissa hauskaa.
En halunnut sen loppuvan. Se ei tuntunut työltä.
Kuuntelimme Wham! -yhtyettä.
Me tanssimme ja vietimme aikaa yhdessä, meillä oli tosi hauskaa.
Parin päivän jälkeen niillä työtunneilla, mitä heillä oli antaa,
olimme ihan haltioissamme.
Siitä hetkestä lähtien minä ja Naomi olimme läheisiä.
KENIA
Oletteko valmiina?
Odotatteko minua?
Ensimmäinen asu.
Tiedän teidän meikkaajien pitävän pienestä huulisudista,
mutta minä en. Panen huulipunaa suoraan huuliin.
- Nyt? - Näyttää hyvältä.
- Okei, hyvä. - Vähän edes?
Okei. En tiedä, paljonko olen myöhässä,
mutta kuvista tulee hyviä.
Minäpä kerron teille. Kun ohjelma esitetään,
- en polta enää. - Toivotaan.
Lopetan polttamisen tammikuun lopussa,
- ja tämä kuvataan... - Lupaatko?
... joten en voi pettää lupaustani.
- Minun on pakko lopettaa. - Tulen muistuttamaan sinua.
Se on niin epäterveellistä.
- Tiedän. Se on huono tapa. - Niin on.
Eikä kukaan muu polta.
Linda ei polta, Christy ei polta, eikä Cindy.
Olen elänyt suurimman osan elämästäni kameran edessä.
Opiskelin teatterilinjalla Lontoossa.
Tanssi oli suosikkini.
Enkä halunnutkaan muuta silloin tehdä...
... halusin luoda uraa sillä linjalla.
Kerroin äidilleni koe-esiintymisestäni, ja äiti sanoi:
"Kuinka monta pääsee jatkoon?"
Ehkä kuusi tai seitsemän.
Paikalla oli noin kuusisataa koe-esiintyjää,
ja hän sanoi: "Et ikinä pääse jatkoon."
Ja vastasin: "Pääsen. Saan paikan."
- Mihin rooliin haet? - Lumikin.
Näyttelemme Tuhkimoa.
Tuhkimon sitten.
Voit olla sivuhahmo.
- Okei. - Nimesi?
Äitini teki parhaansa saadakseen minut ympäristöön,
missä voisin opiskella ja oppia.
Hän lähetti minut yksityiskouluun,
ja minua nimiteltiin n-sanalla ollessani 5-vuotias.
Enkä aikonut hyväksyä kiusaamista ihonvärini takia.
Äitini maksoi lukukausimaksut kuten kaikki muutkin.
Sanoin omaavani oikeuden olla siellä, viekää kiusaamisenne muualle.
Siinä mielipiteeni.
Muistan kun Don Letts saapui koululle
etsien lapsia Bob Marleyn musiikkivideoon.
Bob Marley kävelee kadulla
pitäen lapsia kädestä kiinni.
Olen se pieni tyttö.
Bob Marley oli jamaikalaiselle jumala.
En voinut uskoa sitä.
Olin Culture Clubin videossa.
Rakastin Boy Georgea. Rakastin Culture Clubia.
Mielestäni Boy George oli...
Hän ei välittänyt muiden mielipiteistä,
tai jos hänellä oli meikkiä, ihailin häntä.
Vuonna 1984 en halunnut mennä suoraan kotiin,
joten pysähdyin ystävieni kanssa taidealueelle, joka
sijaitsee Lontoossa, Covent Gardeniin.
Siellä oli tori, musiikkia kaduilla.
Paljon kulttuuritapahtumia.
Amerikkalainen nainen kysyi, olenko malli.
Olin hieman ällistynyt, sillä monilla ystävilläni
oli kauniit, pitkät ja silkkiset hiukset.
Olin hieman nolo...
en halunnut tehdä itsestäni numeroa, tunsin itseni honteloksi.
Otin hänen korttinsa, enkä soittanut hänelle moneen viikkoon.
Mutta lopulta soitin. Hänen nimensä oli Beth Boldt.
BETH BOLDT Agentti
Hän lähetti minut koe-esiintymisiin.
Minulla oli kolme kuvaa kansiossani.
Jostain piti aloittaa.
En tiennyt mallintöistä mitään.
Minulla ei ollut rahaa ostaa muotilehtiä.
Niinpä käytin kaiken tanssista oppimani:
hyppimistä, spagaatteja ja niin edelleen.
Martin Brading antoi minulle mahdollisuuden.
Aloitimme työskentelyn hänen ollessaan 15-vuotias.
Hän oli kypsä iäkseen. Hän oli fiksu.
Hän tiesi, mistä oli kyse.
Hän piti valokeilasta. Se huokui.
Siihen aikaan mallityötä ei oikein arvostettu perheessämme.
Äitini ei edes tiennyt mallintöistäni.
Hän myy kuvat hyväntekeväisyyttä varten?
Haluamme hänen saavan niistä mahdollisimman paljon.
Mitä enemmän tunnistettava olen,
siis kenenkään ei pitäisi kysyä: "Kuka tuo tyttö kuvassa on?"
Pitäisi-- "Tyttö". "Kuka kuvan nainen on?"
Heidän pitäisi sanoa: "Ai, tuohan on Cindy Crawford."
Joten jos hän haluaa hiukset ylös,
ja olemme eri mieltä siitä,
pidetään puolemme.
Nähdään huomenna. Kiitos.
Tämähän on pikkukaupunki?
Siltä ainakin vaikuttaa.
Vartuin Keskilännessä, joten tämä sää on minulle tuttua.
Jokainen lapsi kaupungissani
tietyn pituisena tai ikäisenä
teki kesäisin töitä pelloilla.
Tulimme aina kotiin mutaisina.
Äiti suihkutti meidät letkulla ennen kuin päästi sisälle taloon.
Vartuin DeKalbin kaupungissa, Illinoisissa.
Pikkukaupungissa.
Työnväenperheessä.
Sanoisin, että minulla oli perinteinen amerikkalainen lapsuus,
kunnes täytin yhdeksän ja veljeni sairastui leukemiaan.
Hän menehtyi vuosi sairastumisensa jälkeen.
Veljeni sairaudesta
tuli meidän kaikkien elämämme.
Hänen menehdyttyään surimme yhdessä.
Minä ja siskot ajattelimme, "Olisipa se ollut yksi meistä."
Ei ainoa poika.
Luulen, että meille tuli paineita olla täydellisiä.
Se varmaankin loppujen lopuksi auttoi minua urallani.
Vanhempani erosivat ollessani
lukiossa, ja se toimi muistutuksena,
että sadut eivät ole totta.
Äitini rakasti minua aina ja joka tilanteessa.
"Ai, sait kympin kokeesta? Olen ylpeä sinusta."
"Sait ysin? Upeaa. Kasin? Upeaa."
En ikinä saanut kaseja.
Mutta isäni palkitsi minua hyvistä suorituksista.
Häntä yritin äimistyttää.
Koska siten sai hänen huomionsa.
KANSALLINEN KUNNIAKERHO
En ikinä tuntenut itseni erikoiseksi.
En nyt ollut ruma ankanpoikanen,
mutta lukiossani kauniit tytöt
olivat ne sirot cheerleaderit.
Se oli kaupunkini käsitys kauneudesta.
Muodikas Vuosi
En ikinä edes ajatellut mallitöitä.
En tiennyt, että se oli työ.
Miten pääsisin DeKalbista, Illinoisista johonkin muotilehteen?
DeKalb Viikkolehti
Sitten paikallinen valokuvaaja pyysi saada ottaa minusta kuvia.
Isäni ei oikein ymmärtänyt, että mallina oleminen voisi olla ura.
Hän luuli, että malli oli eufemismi ilotytölle.
Joten he tulivat kanssani ensimmäiselle työvuorolleni.
Agentti oli hieman epävarma.
"Sinulla on luomi kasvoissasi."
Mutta hän päätti ottaa testikuvia.
Kuva olivat todella karmeita eikä niitä oikein voinut käyttää,
mutta kampaaja näki kuvissani jotain,
- ja näytti ne Elite - mallitoimistolle Chicagossa.
He soittivat ja pyysivät minua koekuvauksiin.
- Sain töitä Marshall Fields - tavaratalosta rintaliivimallina,
ja pari viikkoa sen jälkeen, kävelin kouluun,
ja seinät olivat täynnä niitä kuvia.
Muistan kaikkien yrittäneen kiusata minua
ja muistan ajatelleeni:
"He eivät tiedä, että tienasin noista 120 dollaria."
Minua ei kiinnostanut. Ajattelin: "Parempaa kuin työ pellolla".
Pitäisikö laittaa pari korvakorua lisää?
- Pari tuollaista pientä. - Joo.
Nämä kaksi reikää,
en tiedä miltä ne näyttävät, mutta tein ne 12-vuotiaana.
Löysin viilan isäni laatikosta...
- Ja teit reiät itse. - Lopeta.
... ja viilasin korut ja laitoin ne väkisin sisään.
Jouduin pahasti pulaan siitä.
Hän kutsui minua katunaiseksi.
Vanhempani olivat ankaria. Etenkin äitini.
Molemmat muuttivat Italiasta Ontarioon, Kanadaan.
Kasvatukseni oli hyvin italialainen, italialaisilla perinteillä.
Mutta pidin aina muodista.
Hulluna muotiin.
Tiedätkö kuka tämä on?
Mutta ei se Barbie, jonka tunnet.
Tämä on uusi Color Magic Barbie.
Hänen hiuksensa vaihtavat oikeasti väriä.
KALUSTEET EIVÄT SISÄLLY
Voi Barbienukkeparkoja,
heidät puettiin ja riisuttiin ties kuinka monta kertaa.
Ja Barbini menivät usein naimisiin.
Tein töitä lähikaupassa.
Meillä oli lehtihylly.
Ja kun oli rauhallista töissä, kävin lehdet läpi,
ja jos löytyi jotain mistä pidin,
käytin minimipalkkani sen ostamiseen,
jotta voisin laittaa kuvat ylös seinälleni.
Minulla oli kiharat ja otin permanentin.
Leikkasin hiukseni korvieni yläpuolella.
Sitä kai kutsutaan... takatukaksi.
Kuvittelin sen näyttävän hyvältä.
Äitini ymmärsi, kuinka paljon muoti merkitsi minulle,
joten hän sanoi: "Miksi et hae muotilinjalle?"
Opin riisumaan takkini... yhdellä kädellä.
Avaat napit yhdellä kädellä, aloittaen alhaalta.
Ei tarvitse mennä mallikouluun ollakseen malli.
MALLI MATKUSTAA JAPANIIN
Ironista, että vanhempani päästivät minut Japaniin,
kun olin 16-vuotias ja minulla oli mallisopimus.
He eivät päästäneet minua koulun luokkaretkelle.
Mutta sain matkustaa Japaniin.
DISKORAVINTOLA
Saavuttuani Japaniin minulta kysyttiin heti
alastonkuvista,
ja he halusivat ottaa mittani,
ja että riisuuntuisin.
Sanoin: "Annoin juuri mallikorttini kaikkine mittoineen."
Enkä halunnut riisuuntua.
Järkytyin hieman.
Ei olisi ikinä pitänyt matkustaa yksin.
Palasin kotiin.
Olin antamassa periksi, kunnes mallitoimistoni
vakuutteli minut osallistumaan Niagran teinimissikilpailuun.
En voittanut, mutta katsomossa oli kykyjenetsijä.
Ja minut esiteltiin John Casablancasille.
Tavatessamme hän sanoi:
"Vau, näytät ihan Joan Severancelta."
Olin ällistynyt, sillä hän oli yksi idoleistani.
Hän sanoi: "Haluisimme sinut tiimiimme.
Pari kiloa pitää ehkä karsia.
Ja, no... sitten voidaan kokeilla."
John Casablancas oli todella hurmaava mies.
Hän oli Elite -mallitoimiston pomo.
Hänestä huokui,
tai, no, hän oli sulava.
Tavatessani hänet hän tapaili
jotain minun ikäistäni tyttöä.
En ajatellut häntä sillä tavalla. Hän oli agenttini.
Viimeisenä lukiovuotenani Elite ilmoitti minut
Vuoden Tyyli -kilpailuun.
Se on kilpailu uusille malleille.
Minä ja ehkä parisataa muuta naista olimme Acapulcossa,
ja se muistutti enemmän jotain kauneuskilpailua.
Olen Cindy Crawford, Chicagosta.
Mutta eihän siihen tarvittu taitoa.
Tämä kilpailu on ihan huvin vuoksi, kauneuden vuoksi.
Arvostelemme teitä joka hetkessä ja koko ajan.
Teitä tarkkaillaan koko ajan.
Koska mallin työ vaatii sitä,
että pitää olla täydellinen joka hetkessä.
Jälkeenpäin katsottuna, se ei ollut kovin "wokea",
mutta siihen aikaan se tuntui vain koe-esiintymiseltä.
Matkustimme ympäri maailmaa ja valitsimme teidät, löysimme teidät,
toimme teidät tänne, ja toivomme että tämä olisi vasta alkua
ja teistä tulee hyviä Elite-malleja,
ja että ansaitsemme yhdessä paljon rahaa
ja että menestymme yhdessä.
Minut valittiin kymmenen parhaan joukkoon.
Kymmeneltä parhaalta tytöltä kysyttiin:
"Olisitko valmis keskeyttämään koulun?"
"Voisitko muuttaa New Yorkiin?"
Olin vielä lukiossa, enkä ollut valmis, ja sanoin sen heille.
Joten menin takaisin kouluun.
Olin melkein valmistunut, ja vielä koulun parhaimmilla arvosanoilla.
DeKalbin Lukio
Hain sen jälkeen Northwesternin yliopistoon
ja sain stipendin kemian linjalle.
Kesällä ennen yliopistoa sain kutsun New Yorkiin Elite -mallitoimistolta.
Menin tapaamaan yhtä valokuvaajaa, Patrick Demarchelieria.
Hän sanoi: "Selvä, lennätän hänet Roomaan.
Mutta haluan hänen leikkaavan hiuksensa."
Päätimme, että se ei ollut sen arvoista.
Joten vastasimme: "Ei, emme leikkaa hiuksia".
Ja he vastasivat: "Otamme hänet silti."
Olin todella innoissani.
Se oli loistava mahdollisuus.
Ensimmäisenä iltana
he lähettivät kampaajan trimmaamaan hiukseni.
Hän harjasi hiuksiani, laittoi ne poninhäntään, ja leikkasi sen irti.
Järkytyin täysin.
Istuin yksin hotellihuoneessani Roomassa ja itkin.
Ihmiset miettivät miksi en sen jälkeen ole leikannut hiuksiani, siinä syy.
Olin traumatisoitunut.
Hei, kaikki on hyvin täällä.
Paikka on kaunis ja on paljon nähtävää.
Hiukseni leikattiin lyhyiksi.
Tunsin, ettei minua nähty ihmisenä,
jolla olisi sanomista omasta kohtalostaan.
Pidin kyllä hiuksistani lyhyinäkin,
mutta oli kyse siitä, etten saanut päättää siitä itse.
Jos malleilta vaaditaan tällaista, en taida olla valmis.
Mallimaailmaan liittyy paljon tarustoa.
Ja sen taruston tehtävä on ikään kuin piilottaa ihmisyys.
KUVAAJA GEORGE PLATT LYNES
Jos katsoo mallien historiaa,
mallin rooli oli periaatteessa olla elävä henkari.
Heitä kutsuttiin mannekiineiksi.
Mallit ovat yleisesti näkymättömiä,
ja heidän tehtävänsä on saada kaikki näyttämään helpolta.
Mallin nimeä ei välttämättä tiennyt.
Olin onnekas että olin malli, mutta minulle se oli kokoaikaistyö.
Oli monta kuuluisaa mallia,
mutta useammat olivat kuuluisia oikeastaan vain valokuvissa.
Olipa kyse Twiggystä 60-luvulla
tai Lauren Huttonista 70-luvulla.
Mallit näyttivät periaatteessa
he olivat miesten hahmotelmia.
Oli blondeja, kuten Cheryl Tiegs tai Christie Brinkley.
Todella kauniita naisia, mutta
kolmen metrin päästä heitä ei erottaisi.
Muoti-ala loi eräänlaisen illuusion glamourista ja seksistä,
sillä ehkä katsojien ei kuulu tietää, että
tätä naisihannetta edustava malli
on vain 17-vuotias.
Mallit olivat lopulta vastuussa
brändien myymisestä.
Ainakin lehtien myymisestä.
Joten mielestäni paineet olivat valtavat.
Pitää olla hyviä valokuvia, tai olla hyvä muotinäytöksessä,
ja seuraavana päivänä täytyy myös hohtaa.
- Näinkö? - Ei, vähän enemmän. No nyt. Aloitetaan.
- Kysyn asian häneltä. - Kysy pois.
Kuinka tärkeä osa ripset ovat kokonaisuutta?
Erittäin tärkeä.
Ilman ripsiä et ole valmiina.
Käytätkö ripsiä kommunikoidaksesi?
- Joo, kun haluan jotain. - Miten?
- Anteeksi? - Kun haluan jotain.
Se viehättää, kun räpäyttää silmiään.
Senkö halusit kuulla?
En mielestäni ollut kaunis.
Olin mielestäni nätti.
Ja tiesin olevani pitkä.
Ja olin todella, todella hoikka.
Tiesin omaavani kaikki mallin ainekset.
PARIISI
Olin muistaakseni 19-vuotias saavuttuani Pariisiin.
Joku vihjasi, että saatoin ehkä liioitella ikäni hieman.
Sain kyllä töitä, mutta ne eivät olleet kovin hyviä.
Halusin olla se, mitä he halusivat tullessani töihin.
Oli kyse muotisuunnittelijasta tai valokuvaajasta...
... halusin miellyttää heitä.
Missä Linda on?
Linda Evangelista on täällä.
Tein töitä Chanelille erittäin nuorena.
- Kaikki hyvin? - Joo.
Tuo "Pieni"!
En ole niin pieni.
Linda, pidä hiuksesi vähän alempana.
- Oikeastiko? - Kampauksen takia?
Ja tunsin, että en oikein vielä ollut löytänyt itseäni.
Tunsin itseni ulkopuoliseksi.
Linda, mene tuonne niin selitän mitä tehdä.
Englanniksi vai ranskaksi?
Millä kielellä pitäisi puhua?
Englanniksi.
Vähän ranskaa. Hyvä.
Halusin olla siellä niin kovasti.
Minä halusin sitä todella.
Agenttini mielestä minun olisi pitänyt tehdä kaikki uusiksi,
sillä mallikansioni ei vakuuttanut ketään.
elite+ Pariisi
Näytin ehkä hieman kömpelöltä.
Luulin ymmärtäväni muotia, mutta en ymmärtänytkään.
Moni sanoi, että hyvä malliura olisi kolme vuotta pitkä.
Ja olin tehnyt jo ne kolme vuotta.
Joten menessäni tapaamaan Peter Lindberghiä koe-esiintymiseen,
saavuin paikalle ilman mallikansiotani.
Ja sain töitä.
Yritän arvostaa naisia,
en muuttaa heitä satuhahmoiksi tai vastaaviksi
vaan antaa heille vapauden olla oma itsensä.
Ja, kun tapaan uuden mallin,
heidän pitää olla itsensä.
Se on heidän tehtävänsä. Ei minun.
Kuvien lopputuloksessa näkyvät vain ja ainoastaan he.
Peter Lindbergh oli artesaani.
Hänellä oli oma tekniikkansa,
millä hän sai naiset näyttämään tietyntyyppiseltä.
Hänellä oli germaaninen tai pohjoismaalainen tyyli kuvissaan.
Saksalainen, teollinen.
Aina mustavalkoinen.
Peter oli aito ja tunnelmallinen.
Hänen kuvansa olivat erittäin inhorealistisia.
Jos oli olemassa joku, joka sai otettua kuvan aidosta minusta,
se oli Peter Lindbergh.
Ne kuvat olivat minulle todella epämukavia,
sillä on todella vaikeata olla vain oma itsesi.
Täällä on nuoria malleja tänään.
Naomi, miksi hän olisi oiva kansikuvatyttö?
Hän on todella mukava, ja on myös erittäin kaunis.
Hän on todella ammattimainen.
Jo 15-vuotiaana hän tuo töihin useita laukkuja,
kaulakoruja, meikkejä ja niin edelleen.
Agenttini sanoi: "Haluaisin sinut Elle -lehteen
sillä he haluavat tarjota minulle matkan Amerikkaan.
Tunsin syyllisyyttä.
Äidilläni ei ollut hajuakaan puuhistani.
Äitini on syntynyt Jamaikalla,
ja hän muutti Englantiin kolmevuotiaana.
Äitini oli sekä äitini että isäni.
Uskon suuren osan motivaatiostani johtuvan siitä,
että minulla ei ollut isähahmoa elämässäni.
Halusin aina tehdä äitini ylpeäksi.
Tiedän, kuinka paljon hän teki töitä ja uhrasi vuokseni.
Kerran menin kotiin ja kerroin kaiken äidilleni.
Hän vihastui.
Hän oli toivonut muuta.
Hän oli maksanut koulusta kaikki nämä vuodet.
Ja nyt minusta oli tulossa vain malli.
Lopulta hän suostui, mutta ei tullut mukaan,
koska hän oli raskaana.
Matkustin New Orleansiin huhtikuun neljäntenätoista päivänä.
Naomi oli yhteistyökykyinen sinä aikana.
Se oli hänen ensimmäinen iso keikkansa. Se oli seikkailua.
SUUNNITELMA KESÄKSI
Me teimme kaksi projektia, yhden rannalla...
... ja toinen oli nimeltään "Pellon naiset."
Otimme kuvat plantaasilla.
Kuusi valkoihoista ja musta nainen.
Tämä oli 30 vuotta sitten. Eri maailma.
Äitini oli hermostunut.
Hän puhui minulle ennen sitä.
Hän kertoi minulle yhdysvaltalaisesta rasismista.
TAPPAKAA TOISENNE
Hän kertoi minulle etelävaltioista, Ku Klux Klanista.
Olimme kuulleet Englannissa sellaista etelävaltioista.
Aloin ymmärtää kulttuuria ja historiaa,
ja että joutuisin tekemään kovasti töitä tullakseni hyväksytyksi.
En voinut enää palata kotiin ja paeta,
sanoa, että se ei vain toiminut.
Ei tule tapahtumaan.
Se vain motivoi minua enemmän.
Noin neljä kuukautta brittiläisen Ellen kuvien jälkeen
Lontooseen tuli muoti-ihmisiä,
jotka olivat kuulleet nuoresta, mustasta tytöstä.
Ajattelin: "Vau, minunko takiani lennetään Lontooseen?"
Minulla oli studio Itä-Lontoossa...
JOHN GALLIANO SUUNNITTELIJA
...ja eräs ystäväni sanoi: "Tule katsomaan,
sinun on pakko nähdä eräs tyttö.
Hän on vasta 14-vuotias. 15-vuotias." Tanssikoulusta tai jotain.
Silloin näin Naomin ensimmäistä kertaa. Hän teki töitä Ellelle.
Hänellä oli tietynlainen aura.
Mutta samalla jalat maassa.
Kuin magneetti.
Se nainen, joka löysi hänet, otti minuun yhteyttä.
"Haluan sinun huolehtivan eräästä tytöstä."
Naomi oli kunnioittava ja todella ujo, hiljainen.
Olin todella vakuuttunut.
Pääsin tapaamaan todella tärkeitä ihmisiä.
Eileen Ford alkoi matkustaa Lontooseen,
ja yritti vakuuttaa äitiäni kirjoittamaan sopimuksen.
Ihailin Eileen Fordia.
Muistelen häntä hänen vanhanaikaisesta...
hänen vanhanaikaisesta tavastaan olla agentti malleille.
- Jep. - Hän oli oikeassa.
Hän tyylinsä oli mielestäni paras kaikista.
Mikä hänessä miellytti?
Pidin siitä, miten hän kohteli tyttöjä.
- Selvä. - Asuimme kaikki heillä,
ja hän lupasi vanhemmille pitää huolta meistä.
Siihen aikaan oli kaksi isoa toimistoa New Yorkissa.
Oli Ford, joka oli Eileen Fordin.
Hän oli todella...
Hän halusi kaikkien käyttäytyvän tietyllä tavalla
ja että kaikki asuisivat heillä.
Ja sitten oli Elite -toimisto, missä fiilis oli ihan toisenlainen.
Ei ollut samanlaista läheisyyttä,
he eivät halunneet mentoroida meitä.
Emme olleet heidän vastuullaan. He olivat vain agentteja.
En tuntenut oloani perheenjäseneksi.
Olin 20-vuotias.
Olin keskeyttänyt yliopiston ryhtyäkseni malliksi Chicagossa.
Tienasin tuhansia dollareita päivässä.
Cindy Crawford UPEA IHO, UPEAT JALAT JA HIUKSET
Pääbisnes olivat kuvastot.
Oli eräs tunnettu valokuvaaja, Victor Skrebneski.
Hän oli todella iso nimi siellä.
Victor oli ensimmäinen todellinen mentorini alalla.
Hän antoi ohjeita. "Ojenna kättäsi, nosta olkapäätä hieman."
Ja kun Victor sanoi, "Älä liiku," et liikkunut.
Silloin ei saanut liikkua ollenkaan.
Pyörryin enemmän kuin kerran, etenkin ennen lounastaukoa.
Jos olit nälkäinen, pyörryit.
He nostivat takaisin pystyyn, ja piti tehdä kaikki uudestaan.
Kukaan ei sanonut: "Olet kaunis, otetaan kuvia"
Vaan enemmänkin: "Työsi on myydä tuo takki".
"Olemme täällä mainostamassa takkia."
Suoraan DeKalbista, Illinoisista, Cindy Crawford.
Näytätkö aina tältä?
Nouse hetkeksi. Ihmiset, tämä vasta on kroppa.
Pitikö hänen treenata tätä varten?
Cindyn kanssa juttu oli enemmänkin psykologinen.
Hän ei ollut varma, halusiko malliksi.
- Olin melkein kuin orja. - ...henkisestä aspektista.
Tai lapsi. "Sinun pitää näkyä, ei kuulua."
Tänään kun sitä katsoo, kun Oprah sanoo:
"Nouse ja näytä kroppaasi."
Tai, "Näytä miksi ansaitset olla täällä."
En ymmärtänyt silloin, mutta nyt kun muistelee,
sitä käsittää, ettei se ole hyväksyttävää.
Etenkin Oprahlta.
Hetki hetkeltä hänen kunnianhimonsa kasvoi.
Hän alkaa ymmärtää, paljastan sen nyt tässä,
että halutessaan hänestä voisi tulla alan paras.
Tykkäsin Chicagosta, kaupunkina se oli hyvä minulle.
Minulla oli oma asunto. Saatoin ajaa kotiin äidin luo.
Minulla oli hyvä suhde Victor Skrebneskin kanssa,
jonka kanssa tein töitä, tienasin hyvin.
Victor saa Cindyn loistamaan
Sain Balilta kymmenen päivän keikan.
Ja Chicagossa mallityöt olivat lähtökohtaisesti, no, Chicagossa.
Oli harvinaista herkkua saada matkustaa tai tehdä jotain jännää.
Olin Skrebneskin studiossa yhtenä päivänä.
Koko päivä Skrebillä
Pyysin koko päivää vapaaksi.
Ja he sanoivat ei.
Eikä siinä kaikki. He sanoivat, että jos otan päivän vapaaksi,
se kai oli puolen päivän keikka, niin he eivät tarjoaisi enää töitä.
Tein töitä neljä, viisi kertaa viikossa Victorin kanssa.
Sillä tavalla tienasin elantoni.
Tienasin enemmän kuin vanhempani olisivat voineet koskaan kuvitella.
Kun olin lapsi, meillä ei ikinä ollut tarpeeksi rahaa.
Vanhempieni eron jälkeen
olin nähnyt isäni manipuloivan äitiäni rahalla.
Näin sen ja ajattelin: "Itse en tekisi tuota."
Aikuistuessaan,
sitä tietää, milloin on tärkeää avata suunsa ja milloin ei.
Peruin sen työkeikan. Otin Bali-projektin vastaan.
Ja se siitä.
Hän ei enää antanut töitä.
Jos olit Chicagossa,
etkä tehnyt töitä Victorin Skrebneskin kanssa,
niin se oli askel taaksepäin uralla.
No, päätin, että annetaan New Yorkille mahdollisuus.
Teemme kaksi kansilehteä, pääkannen,
75-vuotisjuhlakannen ja sitten yhden kai nettiä varten.
Selvä.
Nostaisitko kättäsi lähemmäs kaulaa?
Noin. Ja sitten nojaan eteenpäin.
Kaunista. Ehkä se on siinä.
Noin. Eikös ole parempi?
- Herranjumala. - Taivaallinen.
Naurettavan hyvä kuva.
Christykin näyttää upealta.
En haluaisi... Saatiinko tuo nauhalle?
Christy Voguen kannessa ensimmäistä kertaa.
Hänelle maksetaan 500 dollaria kolmen tunnin meikkaamisesta
ja 15 minuutin kuvaussessiosta.
Ei huono palkka vasta lukiosta valmistuneelle tytölle.
Mallintyö oppii ajan myötä katsoessaan ja seuraillessaan muita.
Sitä ei oikein voi opettaa.
Nykyään kaikki taika tapahtuu kuvien jälkieditoinnissa.
80-luvulla ja 90-luvun alussa alkoi tapahtumaan
juuri sillä hetkellä, kun kuuli klikkauksen.
Valokuva on pyhä.
Otimme satoja kuvia vain saadaksemme sen yhden täydellisen kuvan.
Saimme sen, mitä näimme.
Joku piti kiinni hameesta siiman kanssa.
Oli ehkä cokistölkki
vyön takana, jotta se näyttäisi kireämmältä...
Oli erilaisia kikkoja, mutta valaistus?
Siihen kiinnitettiin erityistä huomiota,
koska sitä ei voitu muokata jälkeenpäin.
Ei ikinä voinut tietää, miltä lopullinen kuva näytti,
ennen kuin sen näki lehdessä.
80-luvulla ei ollut internettiä.
MICHAEL MUSTO TOIMITTAJA
Oli jotain, mitä kutsuttiin lehdiksi.
Ei ollut Instagramia.
EDWARD ENNINFUL, OBE PÄÄEDITOIJA, BRITISH VOGUE
Eikä meillä ollut Facebookia.
Meillä oli lehtiä.
Siihen aikaan lehdet olivat paras tapa näyttäytyä maailmalle.
Ja meillä oli ihmisiä, jotka yrittivät ohjata kulttuuria niiden kautta.
Lehti yrittää tavoittaa lukijan,
joka sitten näkee kaikki vaatteet
ja menee kauppaan ostamaan ne.
CARLYNE CERF DE DUDZEELE STYLISTI / TAITEELLINEN JOHTAJA
Bazaarilla on tyylinsä, Voguella,
Ellellä,
kaikilla on oma tyylinsä...
Kaikki olivat erityyppisiä.
Harperin Bazaar oli aika aristokraattinen.
Ellellä kaikki tapahtui tiuhaan tahtiin.
Se oli viikkolehti!
Koska muotihan on nopeaa.
Vogue oli kaikkein suurin.
Vogue oli maailmanlaajuinen.
American Vogue oli kuin Raamattu.
TIM BLANKS EDITOIJA, THE BUSINESS OF FASHION
Jokainen malli haluaisi olla Voguessa.
ANNA WINTOUR, EDITOIJA, AMERICAN VOGUE
Se on hyväksi mallin uralle. Hän saa enemmän töitä.
Se parantaa mallikansiota.
Rahan lisäksi on muitakin syitä sille, miksi joku haluaa Vogueen.
Muistan, kun minulle soitettiin American Voguelta keikasta Karibialla.
Kylän tytöstä maailmanmatkaaja.
En voinut uskoa sitä todeksi.
Sen keikan myötä sain tilaisuuden yrittää päästä Voguen kansitytöksi.
Meille ei ikinä taattu kansitytön roolia.
Siihen aikaan... sitä sai vain yrittää.
Mentiin paikalle, otettiin kuva,
ja sitten he katsoivat sitä ja sanoivat:
"Joo, tämä kyllä menee" tai "Otetaan joku muu kokeilemaan."
Sai tietää vasta ehkä kuukauden jälkeen,
jos kuvasi valittiin tai ei.
Se oli suuri unelmani... Olla Voguen kannessa.
Minkä tahansa Voguen. Ihan minkä tahansa.
Ensimmäinen Vogue -kansikuvani oli Italian Voguelle.
Muistan, että tykkäsin katsoa peiliin,
kameran edessä tunsin itseni prinsessaksi.
Italian Voguea ei saanut mistään,
ja palattuani kotiin
kesti aika kauan kunnes sain nähdä kannen.
En ollut löytänyt sitä mistään.
Toisen kerran päästessäni Voguen kanteen se oli suurempi juttu,
sillä ihmiset näkivät sen ihan eri tavalla.
Näytän niin nuorelta siinä.
En voi edes uskoa että olen Voguen kannessa.
Olin ehkä 17-vuotias tuolloin.
Patrick Demarchelier oli valokuvaajana.
Donna Karan oli juuri perustanut oman brändinsä,
joten käytin hänen vaatteitaan siinä.
Kuvauksien jälkeen otettiin muotokuva,
minulla oli hiuslisäke, joten hiukseni olivat pitkät.
Me otimme kuvan siten, että
käteni olivat tällä tavalla peittäen kehoani.
Käteni oli siitä vielä vähän alaspäin.
"Laittaisitko kätesi vielä vähän alas?"
Muistan olleeni hieman hämilläni,
mutta en niin että se olisi haitannut.
Niistä kuvauksista jäi ihan hyvä mieli.
Tunsin itseni kauniiksi siinä hetkessä.
Patrick ei tehnyt oloani epämukavaksi,
mutta muistan olleeni vähän...
"Luoja! Ei kai minun pitäisi olla..."
Sitten kuvani julkaistiin Photo -lehden kannessa,
ei nyt mikään maailman isoin,
olin silti hieman järkyttynyt,
en tiennyt mitä varten se oli,
mutta en uskonut päätyväni kanteen.
Mallien ei tietääkseni tarvinnut olla tietyn ikäisiä
alastonkuviin.
En ainakaan usko kenenkään valvoneen sitä.
En nyt väitä, että olisin ollut tietoinen tästä koko ajan,
mutta tiedän että äitini sanoisi jälkiviisaana:
"Tiesin aina, ettei mitään kävisi.
Tiesin, että olet fiksu tyttö
eikä sinulle tapahtuisi mitään."
Mutta en tiedä, voiko sen sanoa satavarmasti.
Se oli vähän sellaista... "Mene." "Kyllä kaikki järjestyy."
Cindy Crawford on nyt tunnetuin julkkis.
Mies saisi vain taputuksen olalle.
"En nouse sängystä, ellen saa kymmenentuhatta dollaria."
Se on puolet tästä pelistä.
Jonain päivänä tämä kaikki on ohi.
Käännös: Jonathan Marvel