היי. אני לא חושבת שאוכל כי אני בעבודה.
אז אני לא חושבת שזה יקרה מבחינתי היום.
יהיה ממש קל לענוד את זה.
והנעליים מתאימות.
אז זה. טוב.
- אני מעדיפה את זה. - זה בד קסום, לא?
זה מושלם, תראי. והברק מושלם.
אנשים אומרים, "את נראית בדיוק כמו קאיה".
- לא, היא נראית כמוני. - בדיוק.
- היא נראית כמוך. - אני נראיתי ככה קודם.
כן, בדיוק.
אני חושב שאולי זה דיור. מניו יורק וינטג'.
- שיק, נכון? - ממש.
שמעתי שאת אולי רוצה חברה, לינדה.
כן, הם באו למדידות.
כשתסיימי...
אלוהים. המצלמה הזו היא כל כך שנות ה-90.
מאיפה היא הגיעה?
הפקה של אימג'ן סרטי תעודה -
כריסטי -
איך את מגדירה את המילה "דוגמנית-על"?
אני לא.
כריסטי -
אני אוהבת לדבר בפשטות על דברים, לקרוא לילד בשמו.
דוגמנית היא דוגמנית.
כריסטי הכי יפה.
זה לא היה חלום ולא חשבתי על זה.
זה פשוט קרה, ואז זה נהיה גדול בהרבה ממה שציפיתי.
יש לה יופי קלאסי.
אתה רואה את התמונה שלנו, את התדמית שלנו,
אז אתה מרגיש שאתה מכיר אותנו.
נעמי -
אבל אין מילים ביחד עם התמונות שלנו.
ווג נעמי - דמות אם -
אנשים רואים רק את החלק הזה, הם לא יודעים מי אנחנו בפנים,
ויש להם רעיון שונה לגמרי לגבינו.
נעמי...
היא אלה עוצמתית.
היינו הייצוג הפיזי של כוח.
נראינו כמו נשים חזקות.
סינדי -
והבטנו במראה והתחלנו להאמין בזה.
הייתי שאפתנית, רציתי לעשות משהו,
רציתי להותיר חותם, אבל לא ידעתי מה לעשות,
אז אני מניחה שקיבלתי את ההזדמנות שלי.
ואניטי פייר -
סינדי הייתה הבחורה הכול אמריקאית.
אני חושבת שהיא הייתה אחת מהראשונות שהתחילו לתכנן עתיד
שבו תהיה לה יותר השפעה עליו.
ואניטי פייר סינדי בע"מ -
נכון שהחלום שלכם מתגשם ואז אתם עושים את זה שוב ושוב?
לינדה -
ווג -
לינדה היא זיקית.
היא יכלה להפוך לכל דבר שהצלם רצה.
חלמתי להיות דוגמנית, לא גילו אותי.
בחרתי בזה.
היינו צריכות להרוויח את מעמדנו ולנצל את קרש הקפיצה שלנו.
זה היה מטורף. אנחנו לא "הביטלס".
בעוד 50 שנה, אחשוב על זה כחוויה טובה מאוד
ואני בטוחה שאשמור את רוב חברותיי.
זו הכיתה שלי.
זו הקבוצה שהתבגרתי איתה.
זו דוגמנית-על.
כריסטי, סינדי, נעמי, לינדה -
The Super Models
ניו יורק -
- זה נראה ענקי. היי. - היי.
שלום.
- שלום. - שלום.
- מה שלומך? - שלום. מספיק טוב.
היו לך את כל הרשומות בחדר האחורי הזה.
כן.
- הן למעלה עכשיו? - אני מניח.
בזהירות.
- אז, עכשיו, לינדה, את פה. - לידה?
כן. אתן יכולות לשבת עם הגב זו לזו. כן.
- תתקרבו. - יותר קרוב מזה?
טוב, עכשיו...
אני חושב שאתן מוכנות לדגמן שוב.
לא השתניתן.
- זה טוב מאוד. - אני צריכה להרים אותך, טרלי.
- טוב. - לא... כן, תעשי את זה.
- את הרמת אותי או אני אותך? - אני חושבת שאני עושה...
- אני לא יכולה. - סליחה. אני לא רוצה לשבור אותה.
- באמת שלא. - הנה.
- תתקרבו. - אני לא רוצה לשבור אותך גם ככה.
אתן יכולות להתקרב?
- להתקרב אלייך? - תמשיכו.
עכשיו תעצרו. כן, זהו זה.
טוב.
יופי.
מוכנה? ארים אותך. מוכנה? אחת, שתיים, שלוש.
יופי!
- תעשו את זה שוב כי פספסתי את זה. - תצטרכי עיסוי אחר כך.
- אחת, שתיים, שלוש. - טוב.
הייתי צעירה מאוד כשהתחלתי לעבוד.
הדבר היחיד שעשיתי לפני דוגמנות היה לשמרטף ולנקות תאים.
כנערה, אני זוכרת את התחושה של לחיות בפרברים
וללכת לבי"ס כל יום במחשבה...
כריסטי -
שחייב להיות משהו יותר טוב מזה.
אימא שלי היא ממרכז אמריקה, היא מאל סלבדור.
והיא ואבא שלי נפגשו בטיסה,
כי אימא שלי הייתה דיילת בפאן אם
ואבא שלי היה טייס, הוא היה מצפון קליפורניה.
אז האמת שגרנו באזור המפרץ בגלל זה.
אבא שלי לא האמין בבזבוז כסף על דברים כמו בגדים.
הוא שמע אותנו מדברות על ג'ינס של מעצבים
ואז הוא טס לאסיה
וחזר עם ג'ינס מזויף של קלווין קליין
והוא חשב שנתרגש כל כך מזה שיש לנו את המותג,
ואנחנו אמרנו, "הם לא אמיתיים, אבא".
כשהייתי בת 14, הייתי באורווה אחרי בית הספר.
והיה צלם באסם.
הוא ניגש לאימא שלי ושאל אותה
אם אי פעם חשבנו על דוגמנות.
ואימא שלי אמרה "לא". אבל אני חושבת שזה סקרן אותה.
אימא שלי לקחה אותנו לפגישה עם סוכנת והיא הסתכלה על אחותי ועליי
ובדקה אותנו, ואז היא אמרה לאחותי,
"את קטנה מדי", כאילו, "את לא תעבדי.
"אבל את, את כנראה יכולה לעבוד, ובואי נראה מה נוכל לעשות איתך."
ואחותי הייתה הרוסה.
כריסטי טרלינגטון -
אז כשהייתי בבית הספר והתחלתי לדגמן,
אני חושבת שחלקתי את זה רק עם חברים קרובים מאוד.
לא ממש דיברתי על זה בפתיחות.
לדגמן שמלות כלה בגיל 15 זה די מוזר.
לפעמים הייתי מסכימה לעבודה,
ואז, כמובן, לא רציתי לעשות את העבודה הזו אם היה לי
משהו מבטיח יותר או כיפי יותר לעשות עם החברים שלי.
אז אני זוכרת שכמה פעמים אבא שלי הסיע אותי למשהו
ואמר, "טוב, התחייבת,
"וזה מה שאת צריכה לעשות."
זה לא היה מגניב בכלל לדגמן, חוץ מזה שהיה לי כסף.
זה ישר העניק לי הרבה עצמאות, רק בהתבסס על זה.
האורחת הבאה שלי הקימה סוכנות דוגמנות לפני 24 שנה,
ועכשיו היא הגדולה בעולם.
קבלו בבקשה את איילין פורד.
האם אישה יכולה לשרוד בדוגמנות אם את לא מחבבת אותה?
כיוון שאת בהחלט הכי חזקה.
זו לא מילה נשית מאוד, אבל בואי נודה בזה, את חזקה.
איילין פורד -
אנחנו עובדים הרבה יותר מכל אחד אחר,
ואנחנו מקבלים יותר עבודות איכותיות מכל אחד אחר.
הייתי כנראה בת 15 כשפגשתי את משפחת פורד.
כשהגעתי לניו יורק...
משפחת פורד גרה בבית גדול בעיר ברח' איסט 78 פינת לקס.
וזה היה בסגנון מעונות.
ואימא שלי התכוונה לנסוע הביתה ולתת לי להישאר לבד.
אני חושבת שכולן היו שם שבוע או שבועיים.
זה היה כמו... מחזור, מחזור קבוע.
אם הלכת לליהוק או לפגישה עם סוכן,
הייתה לך רשימה של פגישות.
ואז למישהו יש את הפורטפוליו שלך
והוא יכול לפתוח ולסגור אותו ואז לשלוח אותך לדרכך.
באחד מהליהוקים שלי הסטייליסט אמר לי,
"היי, אני רוצה לשלוח אותך לסטודיו של ארתור אלגורט."
ואז הכול השתנה.
כריסטי טי עם שיער קצר -
פשוט ידעתי שהיא תהיה כוכבת.
ארתור אלגורט -
הסגנון של ארתור הוא מאוד כזה
שאת תמיד בתנועה ותמיד בפעולה, והוא לא מסוגנן מאוד,
פשוט מאוד חופשי.
הוא צילם הרבה רקדנים ומוזיקאים.
הוא לימד אותי הרבה על איך להרגיש בנוח מול המצלמה
ואיך לזוז ומה לעשות עם הידיים.
התקשרתי לסוכנת.
אמרתי, "יש לי עבודה בשביל מגזין 'ווג' ואני רוצה את כריסטי".
וזה היה מצחיק בזמנו כי הסוכנת אמרה,
"אתה חושב שכריסטי טובה? יש לנו טובות יותר."
אמרתי, "עשית את החלק שלך. אני אישאר עם כריסטי בכל מקרה".
עכשיו, זו התמונה הראשונה של לינדה שצילמתי.
- התמונה הזו. - הראשונה?
כן. את זוכרת אותה?
- אני זוכרת. - זה היה בפריז או פה?
לא. בפריז.
עכשיו, התמונה הזו, את זוכרת אותה?
- ירד גשם. הנה. - עשיתי את זה הרבה פעמים?
- לא. פעמיים. - עשיתי את זה פעמיים?
ואמרת, "אני יודעת מה לעשות",
אז רק וידאתי שאני בפוקוס
- והיא עשתה את זה. - תמיד היית.
- לא, לא לאחרונה. - תמיד השגנו תמונה.
הו, סינדי. זו תמונה מהממת.
אני גם מרגישה שאני זוכרת אותה.
- הנה עומי הקטנה. - לספר של אזדין.
לא ראיתי את נעמי כבר שנים.
- לא... - היא נראית אותו הדבר?
- יותר טוב. - יותר טוב?
היא פשוט משתפרת ומשתפרת.
אחרי סשן הצילומים הראשון עם ארתור, נסעתי ללונדון.
לונדון -
הלכתי ישר לסטודיו ואז נעמי הגיעה.
היא לא לבשה תלבושת בית ספר, אבל היא גם הייתה בבית הספר,
והיא ממש התרגשה להיות שם.
פשוט חמודה.
כשפגשתי את כריסטי לראשונה, היא הייתה כל כך אדיבה והיה לנו סשן נהדר.
לא רציתי שהוא יסתיים. לא הרגשתי שזו עבודה.
שמענו את "ואם!", אני זוכרת.
רקדנו ורקדנו ובילינו ונהנינו כל כך.
אחרי כמה ימים והשעות שהיינו שם
את מתחילה להזות.
מאותו רגע והלאה, נעמי ואני נשארנו קרובות.
קניה -
סיימנו?
את מחכה לי?
טוב, התלבושת הראשונה.
אני יודעת שאמני האיפור אוהבים למרוח את זה עם מברשת שפתיים,
אבל אני מורחת את השפתון ישירות.
- טוב? - אהבתי.
- טוב, מגניב. - רק קצת?
אני לא יודעת בכמה שעות אני מאחרת,
אבל פשוט אהיה מעולה בתמונות.
תנו לי לספר לכם את זה. עד שזה יצא,
- לא אעשן. - אני מקווה שלא.
אני מפסיקה לעשן ב-31 בינואר,
- ועכשיו זה מתועד... - את מבטיחה?
אז אעמוד במילה שלי.
- אני חייבת להפסיק. - אני אזכור לך את זה.
בבקשה. זה כל כך לא טוב בשבילך, נעמי.
- אני יודעת. זה נורא. - זה ממש רע.
ואף אחת משלושת האחרות לא מעשנת.
לינדה לא מעשנת, כריסטי לא מעשנת וסינדי לא מעשנת.
ביליתי את רוב חיי מול מצלמה.
למדתי אמנויות הבמה בלונדון.
ריקוד היה הדבר העיקרי שלי.
וזה כל מה שרציתי באותו הזמן...
נעמי -
להצליח באמנויות הבמה, בזה התמקדתי.
הייתי אומרת לאימא שלי שיש לי אודישן ואימא שלי הייתה אומרת,
"טוב, אבל כמה ילדים הם רוצים מהאודישן הזה?"
אולי שישה או שבעה.
ואנחנו מגיעות לאודישן ויש שם איזה 600 ילדים,
והיא אמרה, "אלוהים, נעמי, אני לא חושבת שתקבלי את זה",
ואני אמרתי, "כן, אני כן. אקבל את זה".
- איזה קטע את רוצה להקריא? - של שלגיה.
אנחנו עושים את "סינדרלה" ולא את "שלגיה".
אז סינדרלה.
את יכולה להיות משרתת אם תרצי.
- טוב. - איך קוראים לך?
אימא שלי עשתה כל שביכולתה כדי לשים אותי במקום
שבו יכולתי ללמוד ולהתחנך.
היא שלחה אותי לבית ספר פרטי
וכינו אותי במילת ה-כ' כשהייתי בת חמש.
לא הייתי מוכנה שיתעללו בי בבית הספר בגלל הצבע של עורי.
אימא שלי שילמה את שכר הלימוד שלי בדיוק כמו כל אחד אחר.
הייתה לי כל זכות להיות שם, אז קחו את ההתעללות שלכם למקום אחר.
ככה הרגשתי.
אני זוכרת שדון לטס נכנס לבית הספר שלי ואמר,
"אני צריך ילדים לקליפ של בוב מארלי."
בוב מארלי הולך ברחוב
ומחזיק בידם של ילדה קטנה ושל ילד קטן.
אני הילדה הקטנה.
עבור ג'מייקנית, בוב מארלי היה כמו אל.
לא יכולתי להאמין.
הייתי בקליפ של "קאלצ'ר קלאב".
אהבתי את בוי ג'ורג'. אהבתי את "קאלצ'ר קלאב".
חשבתי שבוי ג'ורג' הוא...
לא היה לו אכפת מה אנשים חשבו עליו ועל איך שהוא התלבש,
ואם הוא שם איפור, ואם הוא היה ילד עם איפור, אהבתי את זה.
ב-1984 לא רציתי לחזור ישר הביתה,
אז כמה חברים מבית הספר ואני עצרנו באזור גדול ואמנותי
שיש לנו בלונדון שנקרא קובנט גרדן.
הייתה שם הכיכר, מוזיקה ברחובות.
תמיד קרו שם דברים אמנותיים.
אישה אמריקאית שאלה אותי אם אני מדגמנת.
קצת הופתעתי כי לכמה מחברותיי מבית הספר
היה שיער זהוב ארוך ורך כמו משי,
ואני הייתי קצת ביישנית מהבחינה ש...
תמיד רציתי לכווץ את עצמי קצת כי הרגשתי רזה וגבוהה מדי.
אז לקחתי את כרטיס הביקור של האישה ולא התקשרתי אליה במשך שבועות.
ואז התקשרתי אליה. קראו לה בת' בולט.
בת' בולט -
היא שלחה אותי לפגישות עם סוכנים.
היו לי שלוש תמונות בפורטפוליו.
צריך להתחיל איפה שהוא.
לא ידעתי איך לדגמן.
לא היה לי כסף לקנות מגזיני אופנה.
אז השתמשתי ברקע שלי בריקוד,
אז לקפוץ באוויר, שפגטים, לצחוק. כל הדברים האלה.
טוב, מרטין ברדינג נתן לי הזדמנות.
התחלתי איתה כשהיא הייתה בת 15.
מרטין ברדינג -
אבל היא הייתה מבוגרת לגילה במובנים מסוימים. היא הייתה פיקחית, חכמה.
היא ידעה מה קורה.
היא אהבה להצטלם. יכולת להרגיש את זה.
באותו הזמן, לא העריכו כל כך דוגמנות במשפחה שלי.
לאימא שלי לא היה מושג שאני עושה את זה.
הוא מוכר את התמונות לצדקה, נכון?
אנחנו רוצים שהוא ימכור בסכום הכי גבוה.
אז לפעמים כמה שאני יותר מוכרת,
זה לא אמור להיות כמו, "מי זו הבחורה בתמונה?"
זה אמור להיות... "בחורה". "מי זו האישה בתמונה?"
זה אמור להיות, "אה, זו סינדי קרופורד".
אז אם הוא רוצה את השיער אסוף,
אבל אנחנו לא חושבים שזה מחמיא לי,
אנחנו צריכים להילחם על זה.
מונטנה -
נתראה מחר. תודה.
זו עיירה קטנה, נכון?
כלומר, יש פה וייב כזה.
גדלתי במערב התיכון, אז גדלתי עם שלג ומזג אוויר סוער.
כל ילד בעיירה שלי,
ברגע שהגעת לגובה או לגיל מסוים,
יכולת לעבוד בשדות התירס בקיץ.
היית חוזר הביתה מכוסה באבקה ובלכלוך ובחרקים.
סינדי -
אימא שלי הייתה שוטפת אותנו בצינור לפני שהרשו לנו להיכנס הביתה.
גדלתי בדקאלב, אילינוי.
עיירה קטנה.
משפחת צווארון כחול.
אני חושבת שהייתה לי ילדות אמריקאית אידיאלית
עד שהייתי בת תשע ואח שלי אובחן בלוקמיה.
הוא נפטר שנה לאחר מכן.
בזמן שאחי היה חולה, כמובן,
זה הפך למוקד של כל המשפחה.
ואז אחרי שהוא נפטר זה כאילו, איך מתאבלים כמשפחה?
האחיות שלי ואני הרגשנו כאילו "זו הייתה צריכה להיות אחת מהבנות".
במקום הבן היחיד.
אני חושבת שהרגשנו לחץ להיות ילדות מושלמות,
מה שכנראה שירת אותי בחיי.
ההורים שלי התגרשו כשהייתי בתיכון,
אז זו הייתה התזכורת השנייה
שאגדות הן לא אמיתיות.
אימא שלי הייתה המודל לאהבה ללא תנאים.
"אה, קיבלת 90? זה נהדר."
"קיבלת 80? זה נהדר." "קיבלת 70? זה נהדר."
מעולם לא קיבלתי 70.
אבל אבא שלי תיגמל הצלחה.
הוא היה השאיפה שלי.
כי ככה קיבלת את תשומת הלב שלו.
אגודת המצטיינים הארצית -
מעולם לא הרגשתי שנראיתי מיוחדת או שונה.
אם כבר, לא הייתי כמו הברווזון המכוער,
אבל בתיכון שלי הבנות היפות
היו מעודדות רזות וקטנות.
זה היה מושג היופי בעיירה הקטנה שלי.
שנה אופנתית -
מעולם לא חשבתי על דוגמנות.
לא ידעתי שזו עבודה אמיתית.
לא ידעתי איך אגיע מדקאלב, אילינוי למגזין.
דקלאב נייט ויקלי -
אבל אז צלם מקומי שאל אותי אם הוא יכול לצלם אותי.
אבא שלי לא הבין שדוגמנות היא קריירה אמיתית.
הוא חשב שדוגמנות הייתה שם אחר לזנות.
אז הם באו איתי לפגישת הדוגמנות הראשונה שלי.
שיקגו -
הסוכנת אמרה, "טוב, אני לא יודעת,
"יש לך שומה על הפנים."
אבל היא אמרה, "בואי נצלם כמה תמונות לניסיון".
התמונות היו נוראיות ולא ממש שימושיות,
אבל הספר, הוא ראה בי משהו,
והוא הראה את זה לסוכנות עלית בשיקגו
והם התקשרו אליי וקבעו לי סשן צילומי מבחן.
קיבלתי עבודה עבור מרשל פילדס, שזו הייתה חנות כלבו, למודעה לחזייה.
בערך אחרי שבועיים הלכתי לבית הספר
והיא הייתה תלויה בכל מקום בתיכון.
ואני זוכרת שילדים ניסו להציק לי
ולגרום לי להרגיש רע וחשבתי,
"הם יודעים שהרווחתי 120 דולר או משהו כזה על זה?"
לא היה לי אכפת. חשבתי, "זה עדיף מלעבוד בשדות התירס".
ניו יורק -
אז את רוצה לענוד עוד כמה עגילים באוזן אחת?
- כמה מהקטנים האלה. - כן.
כן, אני רוצה שתדעו ששני החורים האלה,
אני לא יודעת מה הזווית שלהם, אבל עשיתי את זה כשהייתי בת 12.
ומצאתי פצירה בארגז הכלים של אבא שלי...
- ועשית את החורים בעצמך. - לא נכון.
וניקבתי את האוזניים עם עגילי החישוק שלי.
והייתי בצרות.
היא קראה לי פרוצה.
ההורים שלי היו ממש מחמירים. בייחוד אימא שלי.
שניהם היגרו מאיטליה לאונטריו, קנדה.
גדלתי איטלקייה מאוד, עם מסורות איטלקיות מאוד,
אבל תמיד הייתי בקטע של אופנה.
לינדה -
הייתי אובססיבית בקשר לאופנה.
אתן יודעות מי זו?
אבל לא בובת הברבי שאתן מכירות.
זו בובת הצבע הקסום החדשה.
השיער שלה משנה צבע.
הריהוט לא כלול -
בובות הברבי המסכנות שלי,
הלבשתי והפשטתי אותן כל כך הרבה פעמים.
ובובות הברבי שלי התחתנו הרבה.
עבדתי במכולת.
היה לנו מדף של מגזינים.
ובזמן החופשי שלי הייתי מעיינת במגזינים,
ואם היה אחד שאהבתי,
הייתי משתמשת במשכורת המינימום שלי כדי לקנות את המגזין
כדי שאוכל לתלות את התמונות על הקיר בחדר שלי.
כל החדשות! -
היה לי שיער מתולל ועשיתי פרמננט.
ואז גזרתי את השיער מעל לאוזן,
אני חושבת שקוראים לזה... מולט.
חשבתי שזה אדיר.
אימא שלי הבינה כמה אופנה חשובה לי,
אז אימא שלי אמרה, "למה שלא ננסה בית ספר לדוגמנות?"
למדתי איך להוריד ג'קט... עם יד אחת.
לינדה אוונג'ליסטה -
את פותחת את הכפתורים עם יד אחת, את מתחילה למטה.
אף אחד לא צריך ללכת לבי"ס לדוגמנות כדי להיות דוגמן.
דוגמנית נוסעת ליפן -
זה אירוני שההורים שלי נתנו לי לנסוע ליפן
כשהייתי בת 16 בחוזה דוגמנות.
הם לא נתנו לי לנסוע לטיול הסקי של בית הספר.
אבל הם נתנו לי לנסוע ליפן.
מסעדת דיסקו -
כשהגעתי ליפן, הדבר הראשון שהם שאלו אותי
היה בקשר לתמונות עירום,
והם רצו לקחת את כל המידות שלי
ושאתפשט.
לינדה אוונג'ליסטה -
וחשבתי, "הרגע הכנתי כרטיס ביקור והמידות שלי מופיעות עליו".
ולא רציתי להתפשט.
נלחצתי.
לא הייתי צריכה לנסוע לשם לבדי.
חזרתי הביתה.
די ויתרתי, אבל אז סוכנות הדוגמנות שלי
התעקשה שאשתתף בתחרות היופי מיס טין ניאגרה.
לא זכיתי, אבל היה צייד כישרונות בקהל.
והוא הציג אותי בפני ג'ון קזבלנקס.
וכשהוא פגש אותי, הוא אמר,
"וואו, אני חושב שאת נראית כמו ג'ואן סברנס."
וכמעט מתי כי סגדתי לה.
הוא אמר, "כן, נשמח שתעבדי אצלנו".
אולי כדאי שתורידי שני ק"ג.
"ו... ננסה."
ג'ון קזבלנקס היה איש מקסים מאוד.
הוא עמד בראש סוכנות הדוגמנות עלית.
היה אפשר לראות
שהוא בחור עם כריזמה.
אני חושבת שכשפגשתי אותו הוא יצא
עם מישהי בגילי או כמעט בגילי.
מעולם לא ראיתי אותו ככה. בשבילי הוא היה הסוכן שלי.
בכיתה י"ב, סוכנות עלית רשמה אותי
לתחרות מראה השנה שלה.
זו כמו תחרות לחיפוש דוגמניות.
אני ובערך 200 נשים צעירות היינו באקפולקו
וזה היה כמעט כמו תחרות יופי.
אני סינדי קרופורד. אני משיקגו, אילינוי.
אבל לא היית צריכה כישרון.
זו תחרות בשביל הכיף, בשביל היופי.
שופטים אתכן כל הזמן.
ג'ון קזבלנקס -
צופים בכן כל הזמן.
כי להיות דוגמנית זה להיות אישה
שיכולה להיות נהדרת כל הזמן.
כשאני חושבת על זה, זה בטח לא כל כך מודע חברתית,
אבל באותו הזמן זה לא... הרגשתי כמו אודישן.
הסתובבנו ברחבי העולם ותפסנו אתכן, מצאנו אתכן,
הבאנו אתכן לפה, ואנחנו מקווים שזו רק ההתחלה
של משהו שיהפוך אתכן לדוגמניות נהדרות של עלית,
ושנרוויח ביחד הרבה כסף
ונזכה להרבה הצלחה.
נבחרתי בעשירייה הראשונה.
כשהיית בעישרייה הראשונה הם לקחו אותך הצידה להתראיין,
"האם תהיי מוכנה לפרוש מבי"ס?"
"את יכולה לעבור לניו יורק?" ובלה, בלה, בלה.
והייתי עדיין בתיכון ולא הייתי מוכנה לפרוש מבי"ס ואמרתי את זה.
אז חזרתי לתיכון.
הייתי בדרכי להפוך למצטיינת, וזה קרה.
תלמידת תיכון דלקאב מופיעה -
והגשתי בקשה לאוניברסיטת נורת'ווסטרן
והייתי מקבלת מלגה אם הייתי הולכת ללמוד הנדסה כימית.
בקיץ לפני שנסעתי לקולג', סוכנות עלית הזמינה אותי לניו יורק.
והלכתי לפגוש צלם, פטריק דמרשלייה.
הוא אמר, "בסדר, אזמין אותה לרומא.
"אבל אני רוצה שהיא תסתפר."
הסוכנות שלי ואני החלטנו, "לא, זה לא שווה את זה".
אז אמרנו, "לא, היא לא מסתפרת".
והם אמרו, "בסדר. ניקח אותה בכל מקרה".
התרגשתי כל כך.
זו הייתה הזדמנות נהדרת.
בערב הראשון,
הם שלחו את הספרית לחדר שלי כדי "לסדר" את השיער שלי.
היא סירקה את השיער שלי, שמה אותו בקוקו וחתכה אותו בלי לשאול אותי.
הייתי בהלם.
וישבתי בחדר מלון ברומא ובכיתי.
ואם אנשים תוהים למה מעולם לא ממש הסתפרתי מאז, זו הסיבה.
כי הייתי בטראומה.
שלום כולם, אני בסדר פה. -
העיר יפהפייה ויש הרבה מה לראות. -
הם גזרו לי את השיער והתעלמו מהמחאות שלי. -
הרגשתי ממש... לא ראו אותי כאישה
שיש לה דעה בקשר לגורל שלה.
זה לא שלא אהבתי את השיער שלי קצר
אלא שלא החלטתי על זה בעצמי.
אם זה מה שצריך כדי להיות דוגמנית, אני פשוט לא מוכנה לזה.
יש כל כך הרבה מיתולוגיה סביב דוגמניות...
רובין גיווהאן הוושינגטון פוסט -
והתפקיד של המיתולוגיה הזו הוא להסתיר את האנושיות שלהן.
תמונה מאת ג'ורג' פלאט ליינס -
כשמסתכלים על ההיסטוריה של הדוגמנית,
התפקיד של הדוגמנית היה להיות קולב חי.
התייחסו אליהן כבובות תצוגה.
דוגמניות, בדרך כלל, הן שקטות,
והתפקיד שלהן הוא לגרום לכך שהכול ייראה חסר מאמץ.
לא בהכרח ידעת מה השם של הדוגמנית.
היה לי מזל שהייתי דוגמנית, דוגמנית מסלול, אבל תמיד הייתה לי עבודה במשרה מלאה.
בת'אן הארדיסון -
היו הרבה דוגמניות אחרות שהיו מפורסמות...
מייקל קורס מעצב -
אבל רובן היו מפורסמות מספיק רק בשביל עיתונות כתובה.
בין אם זו הייתה טוויגי בשנות ה-60,
לורן האטון בשנות ה-70.
אני חושב שהדוגמניות נראו כמו...
טוד אולדהאם מעצב / מנהל יצירתי -
הרעיון של גברים איך נשים צריכות להיראות.
הן היו בלונדיניות כמו שריל טיגס או כריסטי ברינקלי.
כלומר, נשים מהממות, אבל
ממרחק של שלושה מטר, הן די נראות אותו הדבר.
אני חושבת שתעשיית האופנה יצרה אשליה של זוהר וסקס
כי אתה לא אמור לדעת שאולי הדוגמנית הזו,
שאמורה לייצג את האישה האידיאלית,
היא רק בת 17.
הדוגמניות היו אחראיות בסופו של דבר...
ג'ין בקר עיתנואית אופנה -
למכירת מותגים בסוף היום.
או בהחלט למכור מגזינים.
אז אני חושבת שהלחץ היה אדיר.
את צריכה תמונות נהדרות או להיות נהדרת בתצוגת אופנה,
ואז את צריכה להיות מעולה למחרת.
- ככה? - לא, עוד קצת.
זהו זה. צלם.
- אשאל אותה שאלה. - קדימה.
כמה חשובים הריסים למראה הכללי שלך?
הם חשובים מאוד.
בלי ריסים, את לא מוכנה.
את משתמשת בריסים שלך כדי לתקשר?
- כן, כשאת רוצה משהו. - איך?
- סליחה? - כשאת רוצה משהו.
זה מוסיף לקסם שלך כשאת ממצמצת.
זו הייתה תשובה טובה?
לא חשבתי שאני יפהפייה.
חשבתי שאני יפה.
וידעתי שאני גבוהה.
והייתי רזה, מאוד רזה.
אז חשבתי שהיו לי את רוב המאפיינים כדי להיות דוגמנית.
פריז -
אני חושבת שהייתי כמעט בת 19 כשנסעתי לפריז.
הציעו לי לשקר קצת בקשר לגיל שלי.
קיבלתי הזמנות, אבל מתחתית הסולם.
רציתי להיות מי שהם רצו שאהיה כשהגעתי לעבודה.
אז בין אם זה היה מעצב או צלם...
רציתי לרצות אותם.
שאנל מספר 5 פריז -
קרל לגרפלד מעצב -
איפה לינדה?
לינדה אוונג'ליסטה שם.
השתתפתי בתצוגה של שאנל מוקדם מאוד.
- זה משתפר? - כן.
ה"קטנה"!
אני לא כל כך קטנה.
לינדה, אנחנו צריכים שהשיער שלך יהיה נמוך יותר.
- באמת? - בגלל הספר, כן?
והרגשתי בשלב הזה שעדיין לא מצאתי את עצמי.
הרגשתי קצת כמו מתחזה.
לינדה, לכי לשם ואסביר לך מה לעשות.
באנגלית או בצרפתית?
באיזו שפה את אמורה לדבר?
באנגלית.
קצת צרפתית. יופי.
אבל ממש רציתי להיות שם.
ממש רציתי להיות שם.
הסוכנת שלי חשבה שכדאי שאתחיל מההתחלה
כי הפורטפוליו שלי לא הרשים אף אחד.
עלית+ פריז -
אני חושבת שנראיתי מוזרה.
וחשבתי שהבנתי באופנה, אבל לא הבנתי באופנה.
הרבה אנשים אמרו לי שקריירה טובה נמשכת שלוש שנים.
ושלוש השנים שלי עברו.
אז כשהלכתי להיפגש עם פטר לינדברג,
הלכתי בלי הפורטפוליו שלי.
והוא הזמין אותי לעבוד.
מה שאני מנסה לעשות זה לכבד נשים...
פטר לינדברג -
לא להפוך אותן למיקי מאוס או משהו כזה,
פשוט להשאיר אותן כמו שהן ולעבוד עם האישיות שלהן.
כשאני מוצא מישהי חדשה לעבוד איתה,
היא צריכה לעשות את העבודה, לא?
אני לא עושה את זה. היא צריכה לעשות את זה.
וזה מה שנמצא בתמונה בסוף, הן מה שנשאר בתמונה, לא?
פטר לינדברג היה אומן.
פביאן ברון -
הטכניקה שלו הייתה מאוד מדויקת
כדי לתפוס אישה מסוימת במצלמה.
היה מראה מאוד גרמני, נורדי, בתמונות שלו.
כמו גרמניה התעשייתית.
תמיד בשחור ולבן.
פטר היה גולמי ואווירתי.
גרייס קודינגטון -
התמונות שלו היו מאוד מחוספסות.
אני חושבת שאם מישהו תפס אותי באמת
זה היה פטר לינדברג.
אלה התמונות שגרמו לי להכי הרבה אי נוחות
כי ממש קשה להיות את עצמך.
יש לנו כמה דוגמניות צעירות היום.
נעמי, למה היא נערת שער טובה?
יש לה אישיות מדהימה, מעבר לזה שהיא יפה מאוד.
היא ממש מקצוענית.
אפילו בגיל 15, היא מגיעה לצילומים עם המון ציוד
והשרשראות האלה והאיפור והכול.
הסוכנת שלי אמרה, "אני רוצה לשלוח אותך למגזין 'אל'"
כי הם רוצים לקחת אותי לאמריקה.
הרגשתי אשמה אמיתית.
לאימא שלי לא היה מושג שאני עושה את זה.
אימא שלי נולדה בג'מייקה,
והיא הגיעה לאנגליה כשהיא הייתה בת שלוש.
אימא שלי הייתה אימא שלי, אימא שלי הייתה אבא שלי.
אני גם מאמינה שהרבה מזה היה חלק מהאמביציה שלי,
זה שלא הייתה לי דמות אב בחיי.
תמיד רציתי לגרום לאימא שלי לחוש גאווה.
אני יודעת כמה קשה היא עבדה וכמה היא הקריבה עבורי.
אז אני סוף סוף חוזרת הביתה ומוצאת את האומץ לספר לאימא שלי.
היא כועסת.
לא בשביל זה היא שלחה אותי לבי"ס.
היא שילמה את שכר הלימוד שלי כל השנים האלה.
ועכשיו אני רוצה לעסוק בדוגמנות?
אבל היא הסכימה, אבל אימא שלי לא יכלה לבוא איתי
כי היא הייתה בהיריון עם אחי.
אז נסעתי ב-14 באפריל לניו אורלינס.
ניו אורלינס -
נעמי שיתפה פעולה מאוד בימים ההם.
זו הייתה העבודה הגדולה הראשונה שלה. זו הייתה הרפתקה גדולה בשבילה.
הדפס כחול לקיץ -
עשינו שתי כתבות, אחת על החוף...
וכתבה נוספת בשם "בנות הארץ".
היינו במטע עבדים כשצילמנו את התמונה הזו,
שישה אנשים לבנים וילדה שחורה.
זה היה לפני 30 שנה. עולם אחר.
אימא שלי הייתה לחוצה.
היא דיברה איתי לפני שנסעתי.
היא סיפרה לי על גזענות באמריקה.
הרגו זה את זה חיו ביחד -
היא סיפרה לי על הדרום, על הקו קלוקס קלאן.
זה מה שידענו על הדרום באנגליה.
התחלתי להבין, מבחינה תרבותית,
שאצטרך לעבוד קשה מאוד כדי להרגיש מקובלת.
לא יכולתי לחזור הביתה עם הזנב בין הרגליים
ולהגיד שזה לא עבד, שוויתרתי.
אין מצב.
התכוונתי ללכת חזק ורחוק יותר.
כארבעה חודשים אחרי שהצטלמתי למגזין "אל" הבריטי,
היו כמה אנשים שבאו ללונדון
כי הם שמעו על הילדה הצעירה השחורה הזו.
אז זה היה קצת, "וואו, הם טסים לאנגליה כדי לפגוש אותי?"
היה לי סטודיו במזרח לונדון...
ג'ון גליאנו -
וחבר טוב מאוד אמר לי, "אתה חייב לבוא.
"אתה חייב לבדוק את הילדה הזו.
"היא רק בת 14, היא רק בת 15." בי"ס לסטפס או משהו.
ואז ראיתי את נעמי עובדת לראשונה. אני חושב שזה היה עבור מגזין "אל" הבריטי.
יש לה נוכחות.
נוכחות, היא מקורקעת.
זה כמו מגנט.
האישה שגילתה אותה יצרה איתי קשר כי היא אמרה,
"יש ילדה שאני חושבת שכדאי לך לטפל בה."
נעמי הייתה מנומסת וביישנית מאוד, שקטה.
ממש התרשמתי ממנה.
פגשתי אנשים ממש טובים.
איילין פורד התחילה לבוא ללונדון
בניסיון לגרום לאימא שלי לתת לי לחתום אצלם.
אהבתי את איילין פורד.
אני מסתכלת עכשיו על הדרך המיושנת שלה...
הדרך המסורתית הישנה שלה של להיות סוכנת דוגמניות.
- כן. - אני חושבת שהיא צדקה.
אני חושבת שהיא הייתה הכי צודקת מכולם.
מה היה שונה בגישה שלה?
אהבתי את איך שהיא דאגה לבנות.
- כן. - כולנו היינו צריכות לגור בבית שלה איתה,
והיא גרמה להורים שלך להרגיש מוגנים מאוד.
באותה תקופה היו שתי סוכנויות גדולות בניו יורק.
היה את פורד, של איילין פורד.
היא הייתה מאוד נאותה
וציפתה מכל ה"בנות" שלה להתנהג בצורה מסוימת,
והן היו נשארות בבית.
ואז היה את עלית שהייתה בה אנרגיה שונה מאוד.
הם לא הרגישו שהם ההורים שלנו
או רצו להיות ההורים שלנו.
לא היית תחת אחריותם. הם היו הסוכנים שלך. ככה הרגשתי.
לא הרגשתי שיש לי הורה נוסף בסוכנות.
הייתי בת 20.
נשרתי מהקולג' כדי לדגמן בשיקגו, וזה היה נהדר.
הרווחתי 1,000 דולר ביום.
סינדי קרופורד -
העסק הראשי שם היה קטלוגים.
היה צלם אחד גדול, ויקטור סקרבנסקי.
הוא היה הדג הגדול באגם הקטן.
ויקטור היה בהחלט המנטור הראשון שלי בתעשיית האופנה.
הוא היה אומר לך, "טוב, זרוע ימין קדימה, כתפיים למעלה",
וכשוויקטור אמר, "אל תזוזי", לא זזת.
חשבת, "טוב, לא אזיז שריר".
התעלפתי שם יותר מפעם אחת, בייחוד לפני ארוחת הצהריים.
אם היית רעבה, היית מתעלפת.
ואז הם היו מרימים אותך, ו... עשית את זה שוב.
זה לא היה, "וואו, את כל כך יפה, נצלם תמונות שלך".
לא, זה היה, "העבודה שלך היא לעזור לי למכור את הז'קט הזה".
כאילו, "כולנו פה כדי למכור את הז'קט הזה".
הישר מדקלאב, אילינוי, קבלו בבקשה את סינדי קרופורד.
תמיד היה לה גוף כזה?
תעמדי רגע. לזה אני קוראת גוף.
היא הייתה צריכה לעבור תקופת אימונים או לא?
עם סינדי זה היה יותר פסיכולוגי...
היא לא הייתה בטוחה שהיא רוצה לדגמן.
- הייתי רכוש. - ...יציבות נפשית.
או ילדה, "שיראו אותה ולא ישמעו אותה".
כשמסתכלים על זה בעיניים של היום, כשאופרה אמרה,
"תעמדי ותראי לי את הגוף שלך."
כאילו, "תראי לנו למה מגיע לך להיות פה".
באותו רגע, לא זיהיתי את זה, רק כשהסתכלתי אחורה,
וחשבתי, "אלוהים, זה לא היה בסדר, באמת".
בייחוד מאופרה.
לאט לאט, השאיפה שלה גדלה.
היא מתחילה להרגיש שהיא יכולה להיות, ואני אומר את זה עכשיו בתוכנית...
ג'ון קזבלנקס -
אם היא רוצה, היא יכולה להיות מספר אחת בעסק.
הרגשתי טוב בשיקגו. העיר לא הציפה אותי.
הייתה לי דירה משלי. ויכולתי לנסוע הביתה ולראות את אימא שלי.
הייתי במצב בטוח מאוד עם ויקטור סקרבנסקי,
שעבדתי איתו כל יום והרווחתי יפה.
ויקטור יודע הכי טוב -
הציעו לי עבודה בבאלי וזה היה טיול של עשרה ימים.
ובשיקגו עבודות הדוגמנות שעשינו היו בשיקגו.
בקושי נסענו לאתרי צילום, לא טיילנו ולא עשינו דברים מרגשים.
הייתי מחויבת לאולפן של סקרבנסקי ליום אחד מעשרת הימים האלה...
כל היום בסקרב ב-9:00 הלבשה תחתונה -
ואמרתי, "אתם יכולים לשחרר אותי ביום הזה כדי שאעשה משהו אחר?"
והם סירבו.
ולא רק שהם סירבו, הם אמרו, "אם תבטלי",
חצי יום של צילומי קטלוג או מה שזה לא היה, "לעולם לא נשתמש בך שוב".
עבדתי ארבעה-חמישה ימים בשבוע, בעיקר עם ויקטור.
הם היו הפרנסה שלי והכול.
הרווחתי יותר כסף משההורים שלי חלמו עליו.
כשהייתי ילדה, אף פעם לא היה מספיק לכולם.
ואז, כשההורים שלי התגרשו,
ראיתי איך אבא שלי השתמש בכסף לפעמים כדי לנסות לתמרן את אימא שלי.
אני זוכרת שראיתי את זה ואמרתי, "זו אף פעם לא תהיה אני".
כשאת מתבגרת,
את יודעת מתי חשוב להגיד משהו ומתי לא.
ביטלתי את העבודה. עשיתי את טיול עשרת הימים בבאלי.
וזהו זה.
הוא לא הזמין אותי שוב.
אם דגמנת בשיקגו
ולא עבדת עם ויקטור סקרבנסקי,
זה היה כמו לקחת צעד אחורה.
טוב, אתן לניו יורק הזדמנות.
ניו יורק -
אז אנחנו עושים שני שערים, השער הראשי,
שער הגיליון ה-75 ואני חושב שעוד שער ברשת.
בסדר.
היד יכולה להתקרב יותר לצוואר?
כן. ועכשיו אתקרב לזה.
נהדר. אולי זהו זה.
ככה. זה טוב יותר, נכון?
- אלוהים. - אלוהים. מהמם.
אלוהים, זה צילום כזה טוב.
גם כריסטי נראית מדהים, חבר'ה.
אני לא רוצה... צילמנו את זה?
כריסטי טרלינגטון תככב בשער הראשון שלה של "קוסמו".
היא תקבל 500 דולר על שלוש שעות בלבד של התגנדרות
ורבע שעה של עשיית פוזות.
לא רע עבור בחורה שבדיוק סיימה את התיכון.
דוגמנות היא משהו שאתה לומד על הדרך,
בזמן שאתה צופה ובוחן.
אין הדרכה אמיתית.
היום, כל הקסם קורה בפוסט-פרודקשן.
בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, כל הקסם התרחש
בדיוק ברגע ששמעת "קליק".
תמונת סטילס היא קדושה.
היינו עושים 100 פריימים כדי להשיג תמונה אחת.
קוסמופוליטן -
מה שראינו זה מה שקיבלנו.
מישהו היה מחזיק בקצה החצאית עם חוט דיג.
אולי הייתה פחית קולה
מאחורי החגורה שלך כדי להצר את המותניים שלך, אה...
היו לנו כל מיני טריקים, אבל האור?
הצלמים ממש עבדו על האור
כי אי אפשר היה ללטש אז.
ואף פעם לא ידעת איך התמונה תיראה
עד שראית אותה במגזין.
בשנות ה-80, ילדים, לא היה אינטרנט.
מייקל מוסטו -
היה משהו שנקרא מגזין.
לא היה לנו אינסטגרם.
אדוארד אנינפול -
לא היה לנו פייסבוק.
היו לנו מגזינים.
בתקופה ההיא, מגזינים היו אחת הדרכים העיקריות להיכנס לעולם אחר.
והיו אנשים שהחליטו מה התרבות צריכה להיות.
מגזין, בתקווה, מושך את תשומת הלב של הקורא
שמסתכל יותר לעומק על הבגדים
והולך לקנות אותם.
קרלין קרץ דה דודאזל -
ל"בזאר" יש סגנון, ל"ווג" יש סגנון,
ל"אל" יש סגנון.
אני לא יודעת איך לתאר את זה.
אבל כולם היו שונים.
"הרפרס בזאר" היה מאוד יוקרתי.
ב"אל" עשינו הכול מהר.
זה היה שבועי!
כי אופנה היא מהירה, אתה מבין?
"ווג" תמיד היה היהלום שבכתר של מגזיני האופנה.
"ווג" היה בין-לאומי מאוד.
ו"ווג" האמריקאי, כמובן, היה התנ"ך.
טים בלנקס -
אני חושבת שלהופיע ב"ווג" זה משהו שבעיקרון כל דוגמנית רוצה...
אנה וינטור -
וזה עוזר לקריירה שלה. זה משיג לה קמפיינים.
זה מסדר לה את הפורטפוליו.
יש עוד סיבות שבחורות רוצות ל... להופיע ב"ווג" מעבר לכסף.
אני זוכרת שהוזמנתי להופיע ב"ווג" האמריקאי בסן ברתלמי.
לבחורה מעיירה קטנה שנוסעת לסן ברתלמי,
חשבתי, "זה גן עדן".
ומהסשן הזה קיבלתי שער ניסיון ב"ווג".
מעולם לא הבטיחו לנו שערים.
באותה תקופה... זה היה "שער ניסיון".
היית מגיעה והיית מצלמת כמה תמונות,
ואז הם היו מסתכלים עליהן ואומרים,
"כן, זה בסדר" או "לא, בואו נצלם עוד עם מישהי אחרת".
ולא ידעת עד אחרי חודש
אם התמונה שלך נבחרה או לא.
זה היה החלום שלי... להופיע על השער של "ווג".
כל "ווג". לא היה לי אכפת איזה "ווג". כל "ווג".
השער הראשון שלי ב"ווג" היה ב"ווג" האיטלקי.
אני זוכרת שאהבתי את איך שנראיתי במראה
והרגשתי כמו נסיכה כשנכנסתי לסט.
ואי אפשר היה להשיג את "ווג" האיטלקי בכל מקום,
אז כשחזרתי לחיים שלי בבית
לקח לי הרבה זמן לפני שראיתי את המגזין
כי זה משהו שלא ממש הצלחתי למצוא.
השער השני שלי ב"ווג", אני חושבת, היה עניין גדול יותר,
מבחינה זו שיותר אנשים שמו לב אליו, וזה היה ב"ווג" הבריטי.
כשאני מסתכלת על זה עכשיו, אני נראית צעירה כל כך,
אני לא מאמינה שאני על השער של "ווג".
הייתי כנראה בת 17 אז.
פטריק דמרשלייה צילם את זה.
דונה קארן בדיוק השיקה את המותג החדש שלה,
אז זו הייתה כתבת שער בה לבשתי את הקולקציה הראשונה שלה.
אחרי שסיימנו את הצילומים, צילמנו פורטרט
והיו לי תוספות בשיער, אז זה היה שיער ארוך מאוד
וצילמנו פורטרט
שבו כיסיתי את עצמי בצורה קלאסית.
הזרועות שלי ירדו קצת יותר למטה.
"את יכולה להוריד את הזרועות עוד קצת?"
ואני זוכרת שהייתי נבוכה,
אבל לא בהכרח הרגשתי רע.
הרגשתי טוב מהצילומים האלה.
הרגשתי יפה באותו רגע.
פטריק לא הלחיץ אותי כל כך,
אבל אני זוכרת שהרגשתי,
"אלוהים! אני לא אמורה לעשות את זה."
פוטו -
בסופו של דבר, התמונה הזו הופיעה על שער מגזין "פוטו",
שאין לו תפוצה ענקית או משהו כזה,
אבל זה היה כאילו, "אלוהים",
כי אני לא יודעת למה חשבתי שזה ישמש,
אבל בהחלט לא חשבתי שזה היה עבור שער של מגזין.
אני לא חושבת שהיית אמורה להיות בגיל מסוים
כדי להצטלם בעירום.
אני לא חושבת שמישהו השגיח על זה או הסדיר את זה.
אני לא יכולה להגיד שהבנתי הכול כל הזמן,
אבל אני יודעת שאימא שלי אמרה הרבה זמן אחר כך,
"תמיד ידעתי שתהיי בסדר.
"ידעתי שיש לך ראש על הכתפיים
"ושתהיי בסדר."
אבל אני לא יודעת אם הייתה ערובה שאהיה בסדר.
זה היה משהו כמו... "קדימה". "בהצלחה."
סינדי קרופורד היא המפורסמת הכי מוכרת ומשווקת.
גבר היה מקבל טפיחה על השכם ואומר, "עבודה טובה".
"לא אצא מהמיטה בשביל פחות מ-10,000 דולר ליום."
זה חצי מהמשחק, באמת.
יום אחד זה יסתיים.
תרגום כתוביות: יעל אביבי