Szia! Nem hiszem, hogy menni fog, dolgozom.
Szóval ez ma nekem nem fog menni.
Ezt könnyű lesz felhúzni.
A cipő is passzol.
Akkor ez lesz.
- Inkább ez. - Mágikus anyag, nem?
Tökéletes. A fénye is az.
Azt mondják: „Hasonlítasz Kaiára.”
- Ő hasonlít rám. - Pontosan.
- Ő hasonlít rád. - Én voltam előbb.
Igen, pontosan.
Szerintem ez Dior lesz. A New York Vintage-ből.
Sikkes.
Úgy hallom, társaságra vágysz, Linda.
Igen, igazításra vár.
Oké, mikor kész vagy...
Jézusom, ez a kamera olyan 90-es évek!
Honnan került ide?
Hogy határozná meg a „szupermodell” szót?
Sehogy.
Szeretek egyszerűen fogalmazni, nevén nevezni a gyereket.
A modell az modell.
Christy a legszebb.
Sosem volt ez az álmom.
Csak úgy megtörtént, aztán nagyobb lett, mint vártam.
Ő egy klasszikus szépség.
Megnézik a fotónkat, a képünket,
és úgy érzik, ismernek.
De nincsenek szavak, amik leírnák a képeinket.
Naomi ANYAFIGURA
Csak ezt a részünket látják, nem ismernek belül,
és másmilyennek képzelnek.
Naomi...
olyan, mint egy vad istennő.
Mi voltunk az erő fizikai megtestesülése.
Erős nőknek tűntünk.
Belenéztünk a tükörbe, és kezdtük ezt elhinni.
Becsvágyó voltam, tenni akartam.
Nyomot akartam hagyni, de nem tudtam, mivel,
és most van esélyem.
Cindy volt a tipikus amerikai lány.
Azt hiszem, ő volt az elsők egyike, aki úgy tervezte a jövőt,
hogy nagyobb beleszólása legyen.
Cindy Rt.
Tudod, milyen, mikor valóra válik az álmod, és újra meg újra megtörténik.
ŐSZI DIVATELŐZETES
Linda kaméleon.
Bármivé át tudott változni, amit a fotós kért tőle.
Arról álmodtam, hogy modell leszek. Nem fedeztek fel.
Én választottam.
Fel kellett küzdenünk magunkat.
Hihetetlen volt, hiszen nem vagyunk a Beatles.
Ötven év múlva jó élményként gondolok erre,
és a legtöbb barátom megmarad.
Ez az én csapatom. Ezzel a csoporttal együtt fejlődtem.
Ez a szupermodell.
SZUPERMODELLEK
- Olyan nagy. - Szia!
Helló!
- Helló! - Helló!
- Hogy vagy? - Helló! Egész jól.
A hátsó szobában voltak a lemezeid.
Igen.
- Most az emeleten vannak? - Gondolom.
Óvatosan!
- Linda, te itt vagy. - Mellette?
Legyetek egymásnak háttal.
- Gyertek közelebb! - Ennél közelebb?
Oké, most...
Azt hiszem, újra modellek lehettek.
Nem változtatok.
- Nagyon jó. - Oké, fel kell emelnem téged, Turly.
- Oké. - Igen, csináljátok!
- Te emeltél fel engem, vagy én téged? - Azt hiszem, én...
Nem megy.
Elnézést! Nem bántanám.
- Nagyon nem. - Ez az.
- Jöjjetek közelebb! - Így sem bántanálak.
Közelebb jönnétek?
- Hozzád közelebb? - Tovább!
Most állj! Igen, így jó.
Oké.
Jó.
Mehet? Felemellek. Egy, kettő, három.
Istenem!
- Még egyszer, lemaradtam. - Utána kell egy masszázs neked.
- Egy, kettő, három. - Oké.
Nagyon fiatalon kezdtem dolgozni.
A modellkedés előtt csak bébiszitter és istállótakarító voltam.
Emlékszem, tiniként milyen volt a külvárosban lakni,
és iskolába menet arra gondolni,
hogy kell lennie valami jobbnak.
Anyám közép-amerikai, El Salvadorból.
Ő és apám egy repülőn találkoztak,
mert anyám a Pan Am légiutas-kísérője volt,
apám pedig pilóta Észak-Kaliforniából.
Emiatt telepedtünk le Bay Areában.
Apám nem szívesen költött pénzt ruhákra.
Hallotta, hogy tervezői farmerről beszélgetünk,
és amikor Ázsiába repült,
hozott hamis Calvin Klein-farmert,
és azt hitte, örülni fogunk a márkás cuccnak,
de mi azt mondtuk: „Ez nem igazi, apa.”
Még úgy 14 évesen iskola után az istállóban voltam.
És a pajtában volt egy fotós.
Odament anyámhoz, és megkérdezte,
hogy gondoltunk-e valaha modellkedésre.
Anyám nemet mondott. De szerintem kíváncsi lett.
Anyám elvitt egy ügynökhöz, aki rám és a lánytestvéremre nézett,
mintegy felmért minket, aztán azt mondta a tesómnak:
„Te túl kicsi vagy, nem fog menni.
De te talán dolgozhatsz, lássuk, mire jutok veled.”
A tesóm le volt sújtva.
CHRISTY TURLINGTON - 14 ÉVES FOTÓ: JERRY HINKLE
Mikor iskolásként modellkedni kezdtem,
csak a nagyon közeli barátokkal osztottam meg.
Nem beszéltem róla nyíltan.
Vicces volt 15 évesen menyasszonyi ruhákban modellkedni.
Néha igent mondtam egy munkára,
aztán persze nem akartam elmenni,
ha ígéretesebb móka várt a barátaimmal.
Emlékszem, apám párszor elvitt valahová,
és azt mondta: „Ígéretet tettél, most be kell tartanod.”
Modellkedni nem volt mókás, kivéve, hogy pénzt kerestem.
De ennek köszönhetően azonnal független lettem.
A következő vendégem 24 éve nyitott modellügynökséget,
és most az a világon a legnagyobb.
Köszöntsék Eileen Fordot!
Sikeres lehet egy nő a modellszakmában az ön támogatása nélkül?
Mert önnek nagy hatalma van.
Ez nem túl nőies szó, de önnek hatalma van.
EILEEN FORD MODELLÜGYNÖKSÉG
Sokkal több munkánk van, mint bárki másnak,
és jobb munkákat kapunk, mint bárki más.
Úgy 15 éves voltam, mikor találkoztam Fordékkal.
Mikor New Yorkba jöttem...
Fordék egy nagy sorházban laktak az East 78th Street és a Lex sarkán.
Diákszálló stílusban volt berendezve.
Anyám úgy tervezte, hazamegy, és én egyedül maradok ott.
Azt hiszem, mindenki egy-két hetet maradt.
Folyamatos volt a körforgás.
Ha elmentél egy válogatásra, vagy egy ügynökhöz,
kaptál egy listát a munkák időpontjairól.
Ott valaki fogta a portfóliódat,
kinyitotta, becsukta, aztán mehettél is.
Az egyik válogatáson a stylist azt mondta:
„El akarlak küldeni Arthur Elgort stúdiójába.”
És ekkor minden megváltozott.
Christy T. rövid hajjal. 1985. augusztus Arthur Elgort
Tudtam, hogy sztár lesz belőle.
FOTÓS
Arthur stílusa olyan,
hogy mindig mozgásban vagy, és nem túlstilizált,
hanem elég szabad.
Sok táncost és zenészt fotózott.
Megtanított, hogyan érezzem magam kényelmesen a kamera előtt,
hogyan mozogjak, mit csináljak a kezemmel.
Felhívtam az ügynököt.
„Van egy munkám a Vogue magazinnak, és Christyt akarom.”
Vicces volt, mert az ügynök azt mondta:
„Szerinted Christy jó? Van jobb.”
Azt mondtam: „Elvégezted a dolgod. Én maradok Christynél.”
Ez az első kép, amit Lindáról készítettem.
- Ez a kép. - Az első?
Igen. Emlékszel rá?
- Igen. - Párizsban vagy itt?
Párizsban.
Erre emlékszel?
- Zuhogott. Itt van. - Sokszor csináltam?
- Nem, kétszer. - Kétszer csináltam?
És azt mondtad, tudod, mit csinálsz,
így nekem csak be kellett állítanom a fókuszt,
- és ő megcsinálta. - Ebben jó voltál.
- Mostanában nem. - Mindig kaptunk képet.
Cindy, ez káprázatos!
Erre is emlékszem.
- Ott van 'Omi baba. - Azzadine könyvéhez.
Évek óta nem láttam Naomit.
- Nem. - Ugyanúgy néz ki?
- Jobban. - Jobban?
Egyre jobb lesz.
Az első Arthur-féle fotózás után Londonba mentem.
Egyenesen a stúdióba mentem, és bejött Naomi.
Nem iskolai egyenruhában volt, de még iskolás volt,
és nagyon izgatott volt, hogy ott lehet.
Bájos volt.
Mikor megismertem Christyt, kedves volt, és szuper volt a fotózás.
Nem akartam, hogy véget érjen. Nem éreztem munkának.
Emlékszem, a Wham! szólt.
Táncoltunk és együtt lógtunk, jól éreztük magunkat.
Pár nap után, amennyi órát töltöttünk ott, már önkívületbe kerültünk.
Naomi és én onnantól közel álltunk egymáshoz.
Végeztünk. Végeztünk?
Rám vársz?
Oké, első ruha.
Tudom, hogy ti, sminkesek szerettek ajakecsetet használni,
de én a rúzsra szavazok.
- Jó? - Imádom.
- Klassz. - Egy kicsit?
Nem tudom, hány óra késésben vagyok,
de elkészítem a képeket.
Hadd mondjak valamit! Mire ez adásba kerül,
- nem dohányzom. - Remélem.
Január 31-én abbahagyom a dohányzást,
- és most dokumentáljuk is... - Ígéred?
...szóval tartom a szavam.
- Abba kell hagynom. - Szavadon foglak.
Nagyon rosszat tesz neked, Naomi.
- Tudom. Borzasztó. - Nagyon rossz.
A másik három nem dohányzik.
Linda nem cigizik, Christy sem és Cindy sem.
Életem nagy részét kamera előtt töltöttem.
Színművészetet tanultam Londonban.
A tánc volt a fő tárgyam.
És akkor csak ezt akartam,
hogy sikeres legyek a színművészetben.
Elmondtam anyámnak, hogy válogatás lesz, és ő ezt mondta:
„Oké, de hány gyereket választanak ki?”
Talán hatot-hetet.
Odaértünk a válogatásra, és volt vagy 600 gyerek,
mire azt mondta: „Naomi, nem hiszem, hogy megkapod.”
Én azt mondtam: „De igen, megkapom.”
- Melyik szerepre jöttél? - Hófehérkére.
Ez nem az, hanem a Hamupipőke.
Akkor Hamupipőkére.
Lehetsz inas, ha akarsz.
- Oké. - Mi a neved?
Anyám mindent megtett, hogy olyan helyre juttasson be,
ahol tanulhatok és művelődhetek.
Magániskolába küldött,
ahol ötéves koromban négernek neveztek.
Nem tudtam elfogadni, hogy a suliban a bőrszínem miatt zaklassanak.
Anyám fizette a tandíjat, mint mindenki más.
Minden jogom megvolt ott lenni, szóval valaki mást zaklassatok.
Így éreztem.
Emlékszem, Don Letts bejött a sulimba, és azt mondta:
„Kell pár gyerek egy Bob Marley-videóba.”
Bob Marley sétál egy utcán,
fogja egy kislány és egy kisfiú kezét.
Én vagyok a kislány.
Bob Marley egy jamaicainak szinte isten volt.
Nem tudtam elhinni.
Voltam egy Culture Club-videóban.
Boy George volt a mindenem. Ahogy a Culture Club is.
Azt gondoltam, hogy Boy George...
Nem érdekelte, mit gondolnak róla, és hogy öltözik,
és hogy sminkel-e, hogy egy fiú-e, aki sminkel. Imádtam.
1984-ben nem akartam rögtön hazamenni,
ezért pár iskolai barátom és én megálltunk egy nagy, művészi környéken
Londonban, a Covent Gardenben.
Ott volt a tér, zene szólt az utcákon.
Mindig történt valami művészi.
Egy amerikai nő megkérdezte, hogy modellkedem-e.
Meglepődtem, mert néhány iskolatársamnak
szép, hosszú, selymes aranyhaja volt,
és ott voltam én, kicsit esetlen olyan értelemben...
Mindig össze akartam zsugorodni, mert hórihorgasnak éreztem magam.
Elvettem a nő névjegykártyáját, de hetekig nem hívtam fel.
Végül felhívtam. A neve Beth Boldt volt.
MODELLKÖZVETÍTŐ, COVENT GARDEN
Válogatásokra küldött.
Három kép volt a portfóliómban.
El kellett kezdeni valahol.
Nem tudtam, hogyan kell modellkedni.
Nem volt pénzem divatlapokra.
Így aztán felhasználtam a tánctudásomat,
ugráltam a levegőbe, terpesztettem, ilyesmi.
Martin Brading segített nekem.
Tizenöt éves volt, mikor dolgozni kezdtem vele.
FOTÓS
De a korához képest érett volt. Okos volt.
Tudta, mi történik.
Szerette, hogy fényképezik. Érezni lehetett.
Akkoriban a családomban lenézték a modellkedést.
Anyámnak fogalma sem volt, hogy modellkedem.
Jótékonyságra adja el a képeket, ugye?
Azt szeretnénk, hogy a lehető legtöbb pénzért adja el.
Néha az a jó, ha minél felismerhetőbb vagyok.
Nem jó, ha azt mondják: „Ki ez a lány a képen?”
Lány. „Ki ez a nő a képen?”
Hanem azt: „Ez Cindy Crawford.”
Szóval ha feltűzött hajat akar,
de szerintünk ez nem túl hízelgő rám nézve,
akkor harcoljunk.
Viszlát holnap! Köszönöm.
Olyan kisvárosi, nem?
Olyan a hangulata.
Középnyugaton nőttem fel, a hóval meg a jellegzetes időjárással.
A városomban minden gyerek,
ha elért egy bizonyos magasságot vagy kort,
a kukoricaföldeken dolgozott nyáron.
Koszosan, pollennel és bogarakkal tele értünk haza.
Anyám slaggal lemosott, mielőtt beengedett a házba.
Az Illinois állambeli DeKalbban nőttem fel.
Kisváros.
Munkáscsalád.
Azt hiszem, nagyon idilli amerikai gyerekkorom volt,
egészen kilencéves koromig, mikor a fivérem leukémiás lett.
Egy évvel később elhunyt.
Míg a fivérem beteg volt,
nyilván ez volt a központban az egész családban.
És mikor elhunyt, nem tudtuk, hogyan gyászoljunk családként.
A lánytestvéreimmel úgy éreztük, egyikünknek kellett volna meghalnia.
És nem az egyetlen fiúnak.
Úgy éreztük, tökéletes gyereknek kell lennünk,
ami jól jött az életben.
A szüleim szétmentek gimis koromban, és ez lett a második emlékeztető,
hogy a tündérmesék nem léteznek.
Anyám volt a feltétel nélküli szeretet mintája.
„Ötöst kaptál? Szuper.
Négyest? Szuper. Hármast? Szuper.”
Soha nem kaptam hármast.
De apám a sikert jutalmazta.
Ő volt az én ambícióm.
Így lehetett elnyerni a figyelmét.
KIEMELKEDŐ DIÁKOK EGYESÜLETE
Sosem éreztem magam különlegesnek vagy másnak.
Nem voltam rút kiskacsa,
de a gimiben a csinos lányok
voltak a vezérszurkolók.
Ez volt a szépségideál a kisvárosomban.
Egy divatos év
Sosem gondoltam a modellkedésre. Nem is tudtam, hogy igazi munka.
Nem tudtam, hogy DeKalbból hogyan kerülnék egy magazinba.
Közösségi egyetem különkiadás
Aztán egy helyi fotós megkérdezte, hogy lefotózhat-e.
Apám nem értette, hogy a modellkedés igazi karrier.
Azt gondolta, hogy a modellkedés a prostitúció másik neve.
Ezért velem jöttek az első modellidőpontomra.
Az ügynök azt mondta: „Nem is tudom,
van egy anyajegy az arcodon.”
Mégis azt mondta: „Készítsünk pár tesztképet!”
A képek borzalmasak voltak és használhatatlanok,
de a fodrász meglátott bennem valamit,
és megmutatta az Elite-nek Chicagóban,
akik felhívtak, és megbeszéltünk egy tesztfotózást.
Melltartót reklámoztam egy áruháznak, a Marshall Field'snek.
Kb. két héttel később iskolába mentem, és ki volt plakátolva az egész gimiben.
Emlékszem, a gyerekek ugratni akartak, de én arra gondoltam:
„Tudják, hogy 120 dollárt kerestem vele?”
Nem érdekelt. Jobb volt, mint a kukoricaföldeken dolgozni.
Akarsz több fülbevalót egy fülbe?
- Párat ezekből. - Igen.
Szeretném, ha tudnád, hogy ezt a két lyukat,
nem tudom, milyen szögben vannak, de 12 évesen csináltam.
Találtam egy reszelőt az apám szerszámosládájában...
- És kilyukasztottad. - Ne!
...lereszeltem a fülbevalóimat, és átszúrtam.
Nagy bajba kerültem.
Anyám utcai prostinak hívott.
A szüleim szigorúak voltak. Főleg anyám.
Mindketten Olaszországból emigráltak a kanadai Ontarióba.
Nagyon olasz hagyományok szerint nőttem fel,
de mindig odavoltam a divatért.
A divat megszállottja voltam.
Tudjátok, ki ez?
De nem az a Barbie, akit ismertek.
Ez az új színváltós Barbie.
A haja váltogatja a színét.
A BÚTOR NEM TARTOZÉK
Szegény Barbie-babáim,
nem tudom, hányszor öltöztettem-vetkőztettem őket.
A Barbie-babáim sokszor mentek férjhez.
Egy kisboltban dolgoztam.
Volt ott egy magazinos állvány.
A szabadidőmben átlapoztam a magazinokat,
és ha volt egy, amit imádtam,
a minimálbéremből megvettem,
hogy kitehessem a fotókat a hálószobám falára.
Minden hír! A nagy változás a divatban és a szépségben...
Göndör hajam volt és dauerolt.
Aztán kivágtam a hajamat a fülemnél,
azt hiszem, Bundesliga-frizurának hívják.
Menő dolognak képzeltem.
Anyám megértette, milyen fontos nekem a divat,
ezért azt mondta: „Próbálkozzunk meg egy modelliskolával!”
Megtanultam, hogy vegyem le a dzsekimet egy kézzel.
Diákmodell
Egy kézzel kipattintod a gombokat, alulról kezdve.
Nem kell modelliskolába járni, hogy modell legyél.
A MODELL JAPÁNBA MEGY
Ironikus, hogy a szüleim elengedtek Japánba,
mikor 16 évesen modellszerződést kaptam.
Egy iskolai sítáborba se engedtek el.
De Japánba elengedtek.
DISZKÓ, ÉTTEREM
Mikor Japánba értem,
először a meztelen fotókról kérdeztek meg,
le akarták venni a méreteimet és a ruhámat.
Azt mondtam: „Készítettem egy mappát, abban benne vannak a méreteim.”
Nem akartam levenni a ruhámat.
Kiakadtam.
Nem kellett volna odamennem egyedül.
Hazamentem.
Feladtam, de aztán a modellügynökségem
ragaszkodott hozzá, hogy vegyek részt a Miss Tini Niagara versenyben.
Nem volt sikerem, de volt egy közvetítő a közönségben.
És ő bemutatott John Casablancasnak.
Mikor találkoztunk, azt mondta:
„Szerintem úgy nézel ki, mint Joan Severance.”
Nem akartam elhinni, mert imádtam a nőt.
Azt mondta: „Szívesen felvennénk.
Talán lefogyhatnál két kilót.
Aztán megpróbáljuk.”
John Casablancas rendkívül elbűvölő férfi volt.
Ő volt az Elite Modellügynökség vezetője.
Mondhatni,
hogy behízelgő fickó volt.
Azt hiszem, mikor megismertem,
már randizott korombeliekkel vagy közel korombeliekkel.
De sosem néztem rá úgy. Nekem az ügynököm volt.
A gimi végzős évében az Elite Ügynökség indított
a Look of the Year versenyükön.
Ez egy modellkereső verseny.
Én és még kb. 200 fiatal nő volt Acapulcóban,
ami inkább olyan volt, mint egy szépségverseny.
A nevem Cindy Crawford az Illinois állambeli Chicagóból.
De tehetség nem kellett.
Ez egy verseny a móka kedvéért, a szépségéért.
Folyton megítélnek.
MODELLÜGYNÖK
Folyton figyelnek.
Mert modellnek lenni azt jelenti,
hogy folyton csodálatosnak kell lenni.
Ha visszatekintek rá, ez nagyon nem woke,
de akkoriban úgy éreztem, mintha meghallgatás lett volna.
Körbejártuk a világot, és elkaptunk, megtaláltunk,
idehoztunk, és reméljük, hogy ez csak a kezdete valaminek,
ami szuper Elite modellekké tesz titeket,
és hogy együtt sok pénzt fogunk keresni,
és nagyon sikeresek leszünk.
Beválasztottak a legjobb tízbe.
Ha a legjobb tízben vagy, már interjúkban kérdezték:
„Otthagynád az iskolát?”
„New Yorkba költöznél?” Blablabla.
Még gimibe jártam, nem álltam készen rá, hogy otthagyjam, és el is mondtam.
Visszamentem a középiskolába.
Jól haladtam, és én mondhattam a búcsúbeszédet.
A DeKalb diákja főszerepben
Jelentkeztem a Northwestern Egyetemre,
ösztöndíjat kaptam, ha vegyész lennék.
A főiskola előtti nyáron az Elite meghívott New Yorkba,
és elmentem egy fotóshoz, Patrick Demarchelier-hez.
Ő azt mondta: „Jó, elmehet Rómába.
De le kell vágni a haját.”
Az ügynökségemmel úgy döntöttünk, nem éri meg.
Ezért azt mondtuk, nem vágom le a hajamat.
Ők azt mondták, akkor is elvisznek.
Nagyon izgatott voltam.
Remek lehetőség volt.
A legelső este
beküldenek egy fodrászt a szobámba egy kis „igazításra”.
Megfésülte a hajam, lófarokba kötötte, és kérdezés nélkül levágta a lófarkat.
Sokkos állapotba kerültem.
Ott ültem egy római szállodai szobában és sírtam.
Ha megkérdezik, miért nem vágattam le azóta a hajamat, hát ezért.
Mert akkora trauma volt.
„Kedves Mindenki! Jól vagyok.
A város szép, sok a látnivaló.
Az engedélyem nélkül levágták a hajam.”
Úgy éreztem, nem tekintenek olyan embernek,
akinek van beleszólása a saját sorsába.
Nem az volt a baj, hogy nem tetszett a hajam röviden,
hanem, hogy nem volt beleszólásom.
Ha modellnek lenni ezt jelenti, nem állok rá készen.
Annyi mitológia veszi körül a modelleket...
KIEMELT KRITIKUS
...és ennek a része, hogy elrejtsék az emberi mivoltukat.
FOTÓ: GEORGE PLATT LYNES
Ha megnézzük a modellek történetét,
a szerepük az volt, hogy élő vállfák legyenek.
Manökennek hívták őket.
A modellek általában csendben vannak,
és a dolguk az, hogy úgy tűnjön, minden egyszerű.
Nem kell tudni egy modell nevét.
Szerencsém volt, hogy kifutómodell lehettem, de mindig volt főállásom.
MODELL/VOLT ÜGYNÖK
Sok híres modell volt...
TERVEZŐ
...de a legtöbben csak nyomtatásban voltak híresek.
Ahogy Twiggy a 60-as években,
vagy Lauren Hutton a 70-es években.
Szerintem a modellek úgy néztek ki...
TERVEZŐ/KREATÍV IGAZGATÓ
...ahogy a férfiak képzelték a nőket.
Szőkék voltak, mint Cheryl Tiegs vagy Christie Brinkley.
Káprázatos nők,
de három méterről mind egyforma volt.
A divatipar megalkotta a csillogás és a szex illúzióját,
mert nem kell tudni, hogy az a modell talán,
akinek jelképeznie kellene az ideális nőt,
még csak 17 éves.
A modellek voltak felelősek azért...
DIVATÚJSÁGÍRÓ
...hogy el tudják adni a márkákat.
Vagy legalább a magazinokat.
Szóval a nyomás óriási volt.
Legyenek szuper fotóid, vagy legyél remek egy divatbemutatón,
amit másnap felül kell múlnod.
- Így? - Még egy kicsit. Ez az. Pöndörítsd!
- Egy kérdés. - Tessék.
Mennyire fontos a szempillád az összképben?
Nagyon fontos.
Szempilla nélkül nem vagy kész.
Használod a szempilládat kommunikációra?
- Igen, mikor akarok valamit. - Hogyan?
- Tessék? - Mikor akarsz valamit.
Vonzóbb vagy, ha rebegteted a szempilládat.
Ez jó válasz volt?
Nem tartottam magam szépnek.
Csinosnak tartottam magam.
Tudtam, hogy magas vagyok.
És nagyon vékony.
Úgy gondoltam, a legtöbb tulajdonságom megvan, hogy modell legyek.
PÁRIZS
Kb. 19 éves voltam, mikor elmentem Párizsba.
Azt javasolták, kicsit csaljak a korommal.
Kaptam felkéréseket, de a szamárlétra alján voltam.
Az akartam lenni, amit elvártak tőlem, mikor bementem dolgozni.
Szóval akár tervező volt, akár fotós...
a kedvére akartam tenni.
TERVEZŐ
Hol van Linda?
Linda Evangelista ott van.
Nagyon korán benne voltam egy Chanel-show-ban.
- Jobban megy? - Igen.
A „kicsi”.
Nem vagyok olyan kicsi.
Linda, kicsit lejjebb kell engedned a hajad.
- Tényleg? - A fodrászat miatt?
Úgy éreztem, még mindig nem találtam meg magam.
Kicsit csalónak éreztem magam.
Linda, menj oda, elmondom, mit tegyél.
Angolul vagy franciául?
Melyik nyelven beszéljek?
Angolul.
Egy kicsit franciául. Jó.
Annyira ott akartam lenni.
Az ügynököm úgy gondolta, újra elölről kellene kezdenem,
mert a portfólióm senkit sem nyűgözött le.
elite + Párizs
Szerintem esetlen voltam.
Azt gondoltam, hogy értem a divatot, de nem értettem.
Sokan mondták, hogy egy jó karrierhez három év kell.
Megcsináltam a három évet.
Ezért, mikor elmentem Peter Lindbergh-hez,
nem vittem a portfóliómat.
És felvett.
Próbálok tiszteletet adni a nőknek...
FOTÓS
...nem Mickey egeret gyártani belőlük,
hanem hagyni olyannak, amilyenek, és a személyiségükkel dolgozni.
Mikor találok valaki újat, akivel dolgozhatok,
azt kell hozniuk, nem?
Nem én hozom létre. Ők hozzák.
És végül ez marad meg a képen, ez marad belőlük, nem?
Peter Lindbergh mesterember volt.
KREATÍV IGAZGATÓ
Milliméterre pontos volt a technikája,
amivel bevont egy nőt a kamerája belsejébe.
Nagyon németes, északi kinézete volt a képeinek.
Német ipari stílusú.
Mindig fekete-fehérben.
Peter nyers volt és hangulatos.
VOLT KREATÍV IGAZGATÓ, AMERIKAI VOGUE
A képei nagyon érdesek voltak.
Azt hiszem, ha valaki valaha megragadta a valódi énemet,
az Peter Lindbergh volt.
Azok miatt éreztem magam legkényelmetlenebbül,
mert nagyon nehéz önmagadnak lenni.
Van velünk ma pár fiatal modell.
Naomiból miért lesz jó címlaplány?
Csodálatos személyisége van, amellett, hogy nagyon csinos.
Rendkívül profi.
Már 15 évesen is táskányi cuccal, nyaklánccal, sminkkel
jelent meg a munkákon.
Az ügynököm azt mondta: „Elküldenélek az Elle magazinhoz.”
Mert elvittek volna egy amerikai útra.
Bűntudatom volt.
Anyámnak fogalma sem volt, hogy ezt teszem.
Anyám Jamaicában született,
és hároméves korában jött Angliába.
Az anyám volt az anyám és az apám is.
Azt gondolom, része volt a hajtóerőmnek az is,
hogy nem volt apafigura az életemben.
Mindig büszkévé akartam tenni anyámat.
Tudom, milyen keményen dolgozott, és mi mindent feláldozott értem.
Végül hazamentem, és összeszedtem a bátorságomat, hogy beszéljek anyámmal.
Ki volt akadva.
Nem ezért járatott iskolába.
Éveken át fizette a tandíjat.
És modell akarok lenni?
Végül igent mondott, de nem tudott velem jönni,
mert terhes volt az öcsémmel.
Április 14-én elindultam New Orleansba.
Naomi nagyon együttműködő volt akkoriban.
Ez volt az első munkája, nagy kaland volt számára.
NYÁRI KIADÁS
Két történetünk volt, az egyik a tengerparton...
és a másiknak az volt a neve: „szárazföldi lányok.”
Egy rabszolgatartó ültetvényen készült ez a kép,
hat fehér emberrel és egy fekete lánnyal.
Ez 30 éve volt. Más világ.
Anyu nagyon ideges volt.
Beszélt velem, mielőtt elmentem. Beszélt az amerikai rasszizmusról.
MEGÖLNI EGYMÁST EGYÜTT ÉLNI
Mesélt a Délről, a Ku Klux Klanról.
Ezt tudtuk a Délről Angliában.
Kezdtem kulturálisan megérteni,
hogy nagyon keményen kell dolgoznom, ha el akarom fogadtatni magam.
Kizárt volt, hogy hazamegyek behúzott farokkal,
mondván, hogy nem működött, feladtam.
Kizárt.
Keményebben dolgozni és messzebbre jutni.
Kb. négy hónappal a brit Elle-nél való fotózás után
néhányan eljöttek Londonba,
mert hallottak egy fiatal fekete lányról.
Arra gondoltam: „Angliába repülnek, hogy találkozzanak velem?”
Volt egy stúdióm Kelet-Londonban...
TERVEZŐ
...és egy nagyon jó barátom azt mondta: „El kell jönnöd.
Meg kell nézned ezt a lányt.
Még csak 14-15 éves.” Sztepptánc-iskola vagy mi.
Ekkor láttam először Naomit dolgozni. Azt hiszem, a brit Elle-nek.
Megvolt a jelenléte.
Alapos jelenlét.
Mint egy mágnes.
A nő, aki felfedezte, kapcsolatba lépett velem:
„Van egy lány, akivel foglalkozhatnál.”
Naomi tiszteletreméltó volt és nagyon félénk, csendes.
Lenyűgözött engem.
Nagyon jó emberekkel találkoztam.
Eileen Ford átjött Londonba,
próbálta rávenni anyámat, hogy velük kössek szerződést.
Szerettem Eileen Fordot.
Visszanézek az ódivatú...
a régi, hagyományos modellügynök módszerére.
- Igen. - Szerintem kifogástalan volt.
Szerintem ő volt a legkifogástalanabb.
Hogy közelített hozzád, ami más volt?
Tetszett, ahogy vigyázott a lányokra.
- Értem. - Nála kellett laknunk,
és a szüleink úgy érezték, védve vagyunk.
Akkoriban két nagy ügynökség volt New Yorkban.
Ott volt a Ford, Eileen Forddal.
Nagyon alapos volt,
elvárta, hogy a „lányai” megfelelően viselkedjenek,
és a sorházában lakjanak.
És ott volt az Elite, ahol teljesen más volt az energia.
Nem érezték úgy, hogy a szüleink lennének, vagy a szüleink akarnak lenni.
Nem voltak felelősek értünk. Az ügynökeink voltak.
Nem éreztem, hogy az ügynökségben valaki pótszülőm lenne.
Húszéves voltam.
Kimaradtam a főiskoláról, hogy modell legyek Chicagóban, és szuper volt.
Napi ezer dollárt kerestem.
KITŰNŐ BŐR, LÁB ÉS HAJ
A fő üzlet a katalógus volt.
Volt egy nagy fotós, Victor Skrebneski.
Ő volt a nagy hal a kis tóban.
Victor volt az első mentorom a divatiparban.
IIyeneket mondott: „Oké, jobb kart ki, állat fel!”
És ha Victor azt mondta, ne mozogj, akkor nem mozogtál.
„Oké, egy izmomat sem mozdítom.”
Nem is egyszer ájultam el, főleg ebéd előtt.
Ha éhes voltál, elájultál.
Akkor feltámogattak, és megcsináltad újra.
Nem azt mondták: „Olyan csinos vagy, lefotóznánk.”
Hanem: „Az a dolgod, hogy segíts eladni ezt a dzsekit.
Mind azért vagyunk itt, hogy eladjuk a dzsekit.”
Köszöntsék Cindy Crawfordot DeKalbból!
Mindig ilyen teste volt?
Állj fel egy kicsit! Na, ezt hívom testnek.
Át kellett mennie a kiképzésen vagy nem?
Cindynél inkább pszichológiai támogatás kellett.
Nem volt benne biztos, hogy modell akar lenni.
- Rabszolga voltam. - ...mentális stabilitás.
Vagy egy gyerek. „Látni, de nem meghallgatni.”
A mai eszemmel visszatekintve, mikor Oprah azt mondja,
állj fel, és mutasd a tested,
mintha azt mondaná, mutasd, miért lehetsz itt.
Akkor nem jöttem rá, csak visszatekintve,
és arra gondoltam, ez nem oké.
Főleg nem Oprah-ról.
A becsvágya lassan nő.
Kezd rájönni, ki lehetne, és kimondom ebben az adásban...
ELITE MODELLÜGYNÖKSÉG
...hogy ha akar, lehetne az első ebben a szakmában.
Jól éreztem magam Chicagóban, a város nem volt túl sok.
Saját lakásom volt. Hazavezethettem, hogy lássam anyámat.
Biztonságos helyzetem volt Victor Skrebneskivel,
akivel napi szinten dolgoztam, és pénzt kerestem.
Victor jobban tudja Cindy Crawford átalakulása
Felajánlottak egy munkát Balin, ami egy tíznapos út volt.
Chicagóban a modellmunkák helyben voltak.
Ritkán mentünk terepre, utaztunk vagy tettünk bármi izgalmasat.
A tíz napból egy nap Skrebneski stúdiójában volt lefoglalva.
Egész nap Skreb'snél 9:00 fehérnemű
Megkérdeztem, hogy elengednének-e erre a napra.
Nemet mondtak.
Sőt, nemcsak nemet mondtak, hanem, hogy ha lemondom
ezt a félnapos katalógust, vagy mi volt, többé nem dolgoznak velem.
Heti négy-öt napot dolgoztam, főleg Victorral.
Ők voltak a megélhetésem, meg minden.
Több pénzt kerestem, mint amiről a szüleim valaha álmodtak.
Mikor gyerek voltam, sosem volt elég pénz.
Aztán, mikor a szüleim elváltak,
láttam, apám néha hogyan használja a pénzt, hogy manipulálja vele anyámat.
Emlékszem, azt gondoltam, velem ilyen nem lesz.
Ahogy érik az ember,
tudja, mikor fontos mondani valamit, és mikor nem.
Lemondtam a munkát. Elmentem a tíznapos útra Balira.
És ennyi volt.
Többé nem foglalkoztatott.
Ha Chicagóban modellkedtél, és nem dolgoztál Victor Skrebneskivel,
az visszalépés volt.
Oké, adjunk New Yorknak egy esélyt.
Két címlapot csinálunk, az első borítót,
a 75. évfordulós borítót, és még egy online borítót.
Oké.
Mehetne a kéz egy kicsit a nyak felé?
Igen. És most a nyakhoz.
Gyönyörű. Talán ennyi.
Így, ni. Ez jobb, nem?
- Jézusom! - Káprázatos.
Jézusom, de jó fotók!
Christy is csodálatos, srácok.
Nem akarom... Ezt felvettétek?
Christy Turlington első Cosmo címlapját készíti.
Ötszáz dollárt visz haza háromórányi szépítkezésért
és 15 percnyi pózolásért.
Nem rossz egy lányhoz képest, aki most végezte a középiskolát.
A modellkedést menet közben tanulod,
miközben nézel és figyelsz.
Nem tanítanak.
Manapság a varázslat az utómunka alatt történik.
A 80-as években és a 90-es évek elején a varázslat
akkor történt, mikor meghallottad a kattanást.
Az állókép szent.
Száz képet készítenek, hogy meglegyen az az egy.
Azt kaptuk, amit láttunk.
Valaki tartotta a szoknya szélét egy horgászzsinórral.
Talán volt egy kólás doboz
az öved mögött, hogy behúzza a derekadat.
Voltak trükkök, na, de a fény?
A fotósok sokat dolgoztak a fénnyel,
mert azt nem lehetett retusálni.
Sosem tudtuk, milyen lesz a kép,
míg meg nem láttuk a magazinban.
Az 1980-as években, gyerekek, nem volt internet.
ÚJSÁGÍRÓ
Voltak az ún. magazinok.
Nem volt Instagram.
FŐSZERKESZTŐ, BRIT VOGUE
Nem volt Facebook.
Magazinok voltak.
A magazin volt az egyik elsődleges mód, hogy belépjünk egy másik világba.
És voltak emberek, akik meghatározták, hogy milyen legyen a kultúra.
Egy magazin remélhetőleg megfogja az olvasót,
aki alaposabban megnézi a ruhákat,
bemegy a boltba, és megveszi őket.
STYLIST/MŰVÉSZETI IGAZGATÓ
A Bazaarnak megvan a stílusa, a Vogue-nak is,
az Elle-nek is.
Nem tudom, hogyan írjam le.
De mind más volt.
A Harper's Bazaar elég arisztokrata volt.
Az Elle magazinban mindent nagyon gyorsan csináltunk.
Hetilap volt!
Mert a divat is gyors, tudják, hogy értem?
A Vogue volt mindig a divatlapok koronaékszere.
A Vogue nagyon nemzetközi volt.
Az amerikai Vogue volt a Biblia.
KIEMELT SZERKESZTŐ
A Vogue-ban lenni olyasmi, amit minden modell akar.
SZERKESZTŐ, AMERIKAI VOGUE
Segíti a karrierjét. Reklámkampányokat hoz neki.
Összehozza a portfólióját.
A pénzen kívül van más oka is, hogy benne akarnak lenni a Vogue-ban.
Emlékszem, munkát kaptam az amerikai Vogue-nál St. Bartsba.
Egy kisvárosi lánynak St. Bartsba menni, mint a mennyország.
És ez után a munka után címlappróbát kaptam a Vogue-hoz.
Sosem garantálták, hogy megkapjuk a címlapot.
Akkoriban csak „címlappróba” volt.
Odamentél, készítettek pár fotót,
aztán megnézték őket, és azt mondták,
„igen, ez jó”, vagy „készítsünk másikat mással”.
Nem is tudtuk meg úgy egy hónapig, hogy kiválasztották-e a fotódat vagy sem.
Az volt az álmom, hogy a Vogue címlapjára kerüljek.
Bármelyik Vogue-ba. Nem érdekelt, melyikbe.
- Az első Vogue - címlapom az olasz volt.
Emlékszem, tetszett, amit a tükörben láttam,
és úgy éreztem, hogy egy hercegnő megy a díszletbe.
Olasz Vogue-ot nem lehetett mindenhol kapni,
ezért mikor hazamentem,
sokáig tartott, mire láthattam a magazint,
mert nem nagyon lehetett kapni.
A második Vogue-címlapom nagyobb szám volt,
úgy értve, hogy többen látták, mert a brit Vogue-nak készült.
Most megnézve, olyan fiatalnak látszom, el sem hiszem, hogy a Vogue-on vagyok.
Talán 17 voltam akkor.
Patrick Demarchelier fotózta.
Donna Karan akkor adta ki az új márkáját,
és a címlapon az első kollekcióját viseltem.
A fotózás után készítettünk egy portrét,
és meghosszabbították a hajamat, ami nagyon hosszú lett.
Egyfajta portrét készítettünk,
ahol klasszikus módon takartam magam.
A karomat egy kicsit lejjebb engedtem, és még lejjebb.
„Engednéd még egy kicsit lejjebb? Még lejjebb?”
Emlékszem, zavarban voltam,
de nem feltétlenül éreztem magam rosszul.
Jó érzés volt ez a fotózás.
Csinosnak éreztem magam akkor.
Patrick persze nem hozott kényelmetlen helyzetbe,
de emlékszem, arra gondoltam: „Jézusom! Ezt nem kellene csinálnom.”
A fotó végül a Photo magazin címlapjára került,
ami nem nagy példányszámú,
de meglepődtem,
mert nem tudtam, hová kerül,
de nem gondoltam, hogy egy magazin borítójára.
Nem hiszem, hogy meg van szabva,
hány évesen lehet meztelen fotód.
Nem hiszem, hogy ezt bárki figyelte vagy szabályozta volna.
Nem mondom, hogy mindig elég tapasztalt lettem volna,
de tudom, hogy anyukám később azt mondta:
„Mindig is rendben leszel.
Tudom, hogy jó az ítélőképességed, és minden rendben lesz veled.”
De nem tudom, volt-e rá garancia, hogy jól leszek.
Mintha azt mondták volna: „Menj!” „Sok sikert!”
Cindy Crawford most a legismertebb és legeladhatóbb híresség.
Egy férfinak megveregetnék a vállát, mondva, „szép munka”.
„Napi tízezer dollár alatt ki sem kelek az ágyból.”
Ez a játék fele.
Eljön a nap, amikor vége lesz.
A feliratot fordította: Pálfi Beáta