Hei. Jeg klarer det ikke, er på jobb.
Så jeg tror ikke det skjer i dag for meg.
Denne blir enkel å ta på.
Skoene passer.
Ja, denne. Ok.
- Denne. - Magisk stoff?
Perfekt. Glansen også.
Folk sier: "Ser ut som Kaia."
- Hun ser ut som meg. - Nettopp.
- Ser ut som deg. - Hadde det først.
Ja, nettopp.
Jeg tror det kan være Dior. Fra New York Vintage.
- Pent? - Ja.
Hørte du ville ha selskap, Linda.
Ja, nå passer de.
Ok, når du er ferdig...
Herregud. Dette kameraet føles så 90-talls.
Hvor kom denne fra?
Hvordan definerer du ordet "supermodell"?
Gjør ikke det.
Liker å være enkel, kalle en spade for en spade.
En modell er en modell.
Christy er den vakreste.
Aldri en drøm, tenkte aldri på det.
Det bare skjedde, og så ble det større enn jeg forventet.
Hun er en klassisk skjønnhet.
Du ser bildet vårt,
så du føler at du kjenner oss.
Men det er ingen ord med bildene.
VOGUE Naomi MORSFIGUR
Folk ser bare en del, vet ikke hvordan vi er,
og de har en helt annen tanke om hva vi er.
Naomi...
...er en beinhard gudinne.
Vi var de fysiske representasjonene av makt.
Vi så ut som sterke kvinner.
Og vi så i speilet og begynte å tro på det.
Var ambisiøs, ville gjøre noe,
ville markere meg, men jeg visste ikke med hva,
så jeg antar jeg fikk sjansen.
Cindy var så amerikansk.
Hun var en av de første som begynte å planlegge en fremtid
som hun ville være mer aktiv i.
VANITY FAIR Cindy Inc.
Når drømmen din blir sann, og så får du gjøre det igjen og igjen.
VOGUE VISNING AV HØSTMOTE
Linda er en kameleon.
Hun kunne bli hva enn fotografen ville at hun skulle bli.
Jeg drømte om å bli modell, og ble ikke oppdaget.
Jeg valgte det.
Vi måtte fortjene ryktet og ta stegene.
Det var ellevilt, vi var ikke The Beatles.
Om 50 år tenker jeg på det som en god opplevelse,
fleste vennene beholder jeg.
Dette er klassen min.
Dette er gruppen jeg vokste opp med.
Det er det en supermodell er.
- Hei. - Hei.
Hallo.
- Hei. - Hei.
- Hvordan går det? - Hei. Bra nok.
Du hadde alle platene i dette rommet.
Ja.
- Er de oppe nå? - Antar det.
Forsiktig.
- Så Linda, du er her. - Ved siden av henne?
Ja. Dere kan sitte rygg mot rygg.
- Kom nærmere. - Nærmere enn dette?
Ok, nå...
Dere er klare til å være modeller igjen.
Dere har ikke endret dere.
- Det er veldig bra. - Jeg må løfte deg, Turly.
- Ok. - Ja, gjør det.
- Løftet du meg, eller jeg deg? - Jeg tror jeg...
Jeg kan ikke.
Vil ikke knekke henne.
- Nei. - Kom igjen.
- Nærmere. - Vil ikke knekke deg slik.
Kan dere gå nærmere?
- Å... nærmere deg? - Fortsett.
Stopp. Ja, der.
Ok.
Bra.
Klar? Jeg løfter deg. Klar? Én, to, tre.
Herregud!
- Igjen, gikk glipp av det. - Massasje etter dette.
- Én, to, tre. - Ok.
Jeg var ung da jeg begynte å jobbe.
Det eneste jeg hadde gjort før, var barnepass og vask av staller.
Som tenåring husker jeg bare følelsen av å være i forstedene
og dra på skolen hver dag, og tenkte
at det måtte finnes noe bedre enn dette.
Moren min er fra Sentral-Amerika, fra El Salvador.
Og hun og faren min møttes på et fly,
for moren min var flyvertinne for Pan Am,
og faren min var en pilot fra nord i California.
Så vi slo oss ned i Bay Area på grunn av det.
Faren min trodde ikke på å bruke penger på ting som klær.
Han hørte oss snakke om designerbukser,
og så dro han en tur til Asia
og kom tilbake med falske Calvin Klein-bukser,
trodde vi ble glade for å ha merket,
og vi sa: "Disse er ikke ekte, pappa."
Da jeg var rundt 14, var jeg i stallen etter skolen.
Og i låven var det en fotograf.
Han gikk til moren min, og han spurte henne
om vi hadde tenkt på modelljobbing.
Og moren min sa nei. Men jeg tror hun ble engasjert.
Moren min tok oss med for å møte en agent, og hun så på søsteren min og meg,
sjekket oss ut og sa til søsteren min:
"Du er for liten, du vil ikke jobbe.
Men du kan jobbe. La oss se hva vi kan gjøre med deg."
Og søsteren min ble knust.
CHRISTY TURLINGTON - 14 ÅR BILDE: JERRY HINKLE
Da jeg gikk på skolen og begynte som modell,
tror jeg at jeg nok delte det med bare nære venner.
Jeg snakket ikke åpent om det.
Å være 15-åring og være modell for brudekjoler er ganske morsomt.
Noen ganger sa jeg ja til en jobb,
og så ville jeg ikke gjøre den om jeg hadde
en mer lovende eller gøyal ting å gjøre med venner.
Husker noen ganger faren min kjørte meg til noe,
og sa: "Vel, du forpliktet deg,
og det er dette du må gjøre."
Modelljobbing var ikke kult, bortsett fra pengene.
Det ga meg mye uavhengighet fra start, bare basert på det.
Neste gjest startet eget modellbyrå for 24 år siden,
og er nå det største i verden.
Gi en varm velkomst til Eileen Ford.
Kan en kvinne overleve uten å være på din side i modellverdenen,
for du er sannelig mektigst.
Det er ikke et feminint ord, men du er mektig.
MODELLAGENT
Vi gjør mye mer jobb enn noen andre,
og vi får flere bra jobber enn noen andre.
Jeg var nok 15 da jeg møtte Ford-paret.
Da jeg kom til New York...
...bodde Ford-paret i et stort hus på East 78th Street og Lex.
Og så var det internat-stil.
Og moren min planla å dra hjem og la meg være igjen alene.
Jeg tror alle var der i en uke eller to.
Det var en syklus, en konstant syklus.
Hvis du dro på en casting eller et møte,
hadde du din liste med avtaler.
Og så kan du få noen som får porteføljen din,
åpner og lukker den og sender deg av gårde.
På en av mine castinger sa redaktøren til meg:
"Hei, jeg vil sende deg til Arthur Elgorts studio."
Og det var da alt endret seg.
Christy T med kort hår 1985 Arthur Elgort
Jeg visste at dette ville bli en stjerne.
ARTHUR ELGORT FOTOGRAF
Arthurs stil er veldig, sånn,
der du alltid er i bevegelse og alltid i aksjon og ikke superstilisert,
bare veldig fri.
Han fotograferte mange dansere og musikere.
Han lærte meg mye om det å være komfortabel foran kamera,
bevege meg og hva jeg kunne gjøre med hendene.
Jeg ringte agenten.
Jeg sa: "Jeg har en kommende jobb for Vogue, og jeg vil ha Christy."
Og det var morsomt på den tiden, for agenten sa:
"Å, tror du Christy er god? Vi har bedre."
Jeg sa: "Du har gjort din del. Jeg fortsetter uansett med Christy."
Dette er det første bildet jeg tok av Linda.
- Dette bildet? - Det første?
Ja. Husker du det?
- Ja. - Paris eller her?
Nei. I Paris.
Husker du dette?
- Det regnet. Her. - Bare én gang?
- Nei. To ganger. - To ganger?
Og du sa: "Jeg vet hva jeg gjør,"
så jeg bare sørget for å være i fokus,
- og hun gjorde det. - Du var alltid det.
- Nei, ikke nylig. - Vi fikk alltid et bilde.
Å, Cindy... Det er et nydelig et.
Føler jeg husker det óg.
- Det er lille 'Omi. - For Azzedine-boka.
Har ikke sett Naomi på årevis.
- Nei... - Ser hun lik ut?
- Å, bedre. - Bedre?
Hun blir bare bedre og bedre.
Etter den første fotoshooten med Arthur, dro jeg til London.
Dro til studioet, og så kom Naomi inn.
Hun var ikke i skoleuniformen sin, men hun gikk også på skolen,
og var superspent på å være der.
Henrivende.
Da jeg først møtte Christy, var hun snill, og vi hadde en så fin shoot.
Jeg ville ikke at det skulle ta slutt. Det føltes ikke som jobb.
Vi spilte Wham!, husker jeg.
Vi hadde danset og hengt, og hatt det så gøy.
Etter noen få dager og de timene de hadde oss der,
så var du litt i ørska.
Fra det øyeblikket holdt jeg og Naomi oss nære.
Er vi ferdige?
Venter på meg?
Ok, første antrekk.
Jeg kjenner deg... Jeg vet dere sminkører elsker å bruke leppebørsten,
men jeg er glad i leppestiften.
- Ok? - Elsker det.
- Ok, kult. - Bare litt?
Ok. Vet ikke hvor mange timer jeg er sen,
men bildene blir feilfrie.
La meg si deg dette. Innen dette kommer ut
- røyker jeg ikke. - Håper ikke det.
Jeg slutter å røyke den 31. januar,
- og nå dokumenteres det. - Lover du?
...så jeg må holde mitt ord.
- Jeg må slutte. - Jeg skal holde deg til ordet ditt.
Det er så usunt for deg, Naomi.
- Jeg vet, forferdelig. - Det er veldig usunt.
Og ingen av de andre tre røyker.
Verken Linda, Christy eller Cindy røyker.
Jeg har levd meste av livet mitt foran kameraet.
Jeg studerte teaterkunst i London.
Dans var min hovedgreie.
Og det var alt jeg ville på den tiden...
...å klare meg i teaterkunsten, det var fokuset.
Sa til moren min at jeg hadde en prøvespilling, og moren min sa:
"Hvor mange barn vil de ha?"
Kanskje seks eller sju.
Og da vi kom til prøvespillingen, var det 600 barn,
og hun sa: "Herregud, Naomi, jeg tror ikke du får denne,"
og jeg sa: "Jo da, jeg får den."
- Hvilken rolle leser du for? - Snehvit.
Vi har ikke Snehvit. Vi har Askepott.
Askepott, da.
Du kan være en lakei om du vil.
- Ok. - Hva heter du?
Moren min gjorde sitt beste for å få meg et sted
der jeg kunne studere og lære og få utdannelse.
Hun sendte meg til en privatskole,
og jeg ble kalt N-ordet da jeg var fem.
Jeg skulle ikke godta å bli mobbet på skolen for hudfargen min.
Moren min betalte skoleavgiften som alle andre.
Jeg hadde rett til å være der, så mobb et annet sted.
Det var det jeg følte.
Jeg husker Don Letts kom til skolen min og sa:
"Trenger barn til en Bob Marley-video."
Bob Marley går nedover gata
holder en jente og en gutt i hånda.
Jeg er den lille jenta.
For en jamaicaner var Bob Marley en gud.
Kunne ikke tro det.
Jeg var i en Culture Club-video.
Jeg levde for Boy George. Jeg levde for Culture Club.
Jeg syntes Boy George var...
Brydde seg ikke om hva folk tenkte om ham og stilen,
om at han var en gutt med sminke. Jeg elsket det.
I 1984 ville jeg ikke dra hjem direkte,
så en gjeng med venner fra skolen og jeg besøkte et flott kunstnerområde
vi har i London, som heter Covent Garden.
Det har et torg og musikk i gatene.
Skjedde mye kunstnerisk der.
En amerikansk kvinne spurte meg om jeg var modell.
Jeg ble litt overrasket, for noen av skolevennene mine
hadde nydelig, langt, silkemykt, gyllent hår,
så var det meg, litt klosset...
Jeg ville alltid krympe meg litt, for jeg følte meg litt hengslete.
Så jeg tok kvinnens kort, og ringte henne ikke på ukevis.
Og så ringte jeg henne. Hun het Beth Boldt.
MODELLSPEIDER
Hun sendte meg på møter.
Jeg hadde tre bilder i boka mi.
Må starte et sted.
Jeg visste ikke hvordan man var modell.
Jeg hadde ikke penger til å kjøpe moteblader.
Så jeg brukte all dansetreningen jeg hadde,
som å hoppe i lufta og sånne ting.
Martin Brading ga meg et gjennombrudd.
Jeg begynte med henne da hun var 15.
MARTIN BRADING FOTOGRAF
Hun var moden for alderen. Var ganske smart.
Hun visste hva som foregikk.
Hun likte å bli tatt bilde av. Du kunne føle det.
På den tiden var modelljobbing litt sett ned på i familien min.
Moren min ante ikke at jeg gjorde det.
Han selger bildene til veldedighet, sant?
Vil vil at han skal selge for mest mulig penger.
Så jo mer gjenkjennbar jeg er...
...det skal ikke være: "Hvem er den jenta på bildet?"
Det skal... "Jente." "Hvem er den dama på bildet?"
Det skal være: "Å, det er Cindy Crawford."
Så om han vil ha håret opp,
men vi tror det ikke blir det peneste,
kjemper vi for det.
Sees i morgen. Takk.
Det er en småby, sant?
Den har den stemningen.
Jeg vokste opp i midtvesten, så jeg vokste opp med snø og vær.
Alle unger i byen min,
ved enten en viss høyde eller en viss alder,
kunne jobbe i maisåkrene på sommeren.
Kom hjem dekket i pollen, dritt og insekter.
Moren min spylte oss før vi fikk lov å komme inn.
Jeg vokste opp i DeKalb, Illinois.
Lite sted.
Arbeiderfamilie.
Jeg hadde faktisk en veldig idyllisk, amerikansk barndom
frem til jeg var ni år og broren min fikk leukemi.
Han gikk bort et år senere.
Mens broren min var syk,
var det åpenbart fokuset til hele familien.
Og da han gikk bort, tenkte vi på hvordan man sørget som en familie.
Søstrene mine og jeg følte: "Det skulle vært en av jentene."
I motsetning til den eneste gutten.
Jeg tror vi følte oss presset til å være perfekte barn,
noe som nok hjalp meg godt i livet.
Foreldrene mine ble skilt da jeg gikk på VGS,
og det ble den andre påminnelsen om
at eventyr ikke er på ekte.
Moren min var et bilde på betingelsesløs kjærlighet.
"Å, fikk du en A? Å, det er så flott."
"Fikk du B? Flott." "En C? Flott."
Jeg fikk aldri en C.
Men faren min belønte suksess.
Han var ambisjonen min.
Sånn fikk du hans oppmerksomhet.
Jeg følte aldri at jeg så spesiell eller annerledes ut.
Om ikke annet, var jeg ikke som den stygge andungen,
men på high school var de pene jentene
de små cheerleaderne.
Det var sånn skjønnhet var i min lille landsby.
Jeg tenkte aldri på modelljobbing.
Visste ikke det var en jobb.
Jeg visste ikke hvordan jeg ville komme fra DeKalb, Illinois for et magasin.
Men så spurte en lokal fotograf om han kunne fotografere meg.
Faren min forsto ikke at modelljobbing var en ekte karriere.
Han trodde det var et annet ord for prostitusjon.
Så de ble med på mitt første modelloppdrag.
Agenten sa: "Vel, jeg vet ikke,
du har en føflekk i ansiktet."
Men hun sier: "La oss ta noen testbilder."
Bildene var fæle og ganske ubrukelige,
men frisøren så noe i meg,
og han viste det til Elite i Chicago,
og de kalte meg inn og satte opp en testshoot.
Jeg fikk en jobb for Marshall Field's, en butikk for en BH-annonse.
Rundt to uker senere er jeg på skolen en dag,
og det er klistret opp på hele skolen.
Og jeg husker at folk prøvde å erte meg for det
få meg til å føle meg fæl, og tenkte:
"Vet de at jeg tjente 120 dollar på å gjøre det?"
Jeg brydde meg ikke. Jeg tenkte: "Bedre enn maisåkeren."
Du vil ha et par øreringer til i ett øre?
- Et par av dem. - Ja.
Ja, jeg vil at disse to hullene,
jeg vet ikke hvilken vinkel de er, men jeg tok dem som 12-åring.
Og jeg fant en fil i pappas verktøykasse...
- Og du lagde dem selv. - Slutt.
...og jeg filte øreringene og kjørte dem gjennom.
Og jeg fikk så mye problemer.
Hun kalte meg en gategjenger.
Foreldrene mine var strenge. Spesielt moren min.
Begge emigrerte fra Italia til Ontario, Canada.
Jeg vokste opp veldig italiensk, med italienske tradisjoner,
men jeg var alltid glad i mote.
Besatt av mote.
Vet du hvem dette er?
Men ikke Barbie-en du kjenner.
Dette er nye Color Magic Barbie.
Håret hennes endrer faktisk farge.
MØBLER IKKE INKLUDERT
Mine Barbie-dukker
ble kledd av og på utallige ganger.
Og Barbie-ene mine ble gift mange ganger.
Jeg jobbet i en butikk.
Vi hadde et bladstativ.
Og på fritiden gikk jeg gjennom bladene,
og om det var et jeg elsket,
brukte jeg minstelønnen min på å kjøpe det,
så jeg kunne henge bildene på veggen på soverommet.
alle nyheter! den store endringen i mote og skjønnhet...
Hadde krøllete hår, og tok permanent.
Og så klipte jeg håret over øret,
tror de kaller det... en hockeysveis.
Jeg syntes jeg var fantastisk.
Moren min forsto hvor viktig mote var for meg,
så hun sa: "Kan vi ikke prøve modellskole?"
Jeg lærte å ta av jakken... med én hånd.
LINDA - Studentmodell
Du tar av knappene med én hånd, starter nederst.
Ingen må gå på modellskole for å bli modell.
MODELL DRAR TIL JAPAN
Det er ironisk at foreldrene mine lot meg dra til Japan
med en modellkontrakt da jeg var 16.
De ville ikke la meg dra på skoleskitur.
Men de lot meg dra til Japan.
Da jeg kom til Japan, spurte de meg først
om nakenbilder,
og de ville ta alle målene mine
og ta av klærne.
Jeg sier: "Jeg lagde nettopp modellkort, og der er alle målene mine."
Og jeg ville ikke ta av meg klærne.
Jeg friket litt ut.
Jeg skulle aldri dratt dit alene.
Jeg dro hjem.
Jeg ga på en måte opp, men så insisterte modellbyrået mitt
på at jeg ble med i Miss Teen Niagara-konkurransen.
Jeg vant ikke, men det var en speider i publikum.
Og de introduserte meg for John Casablancas.
Og da han møtte meg, sa han:
"Wow, du ser ut som Joan Severance."
Og jeg døde litt, for jeg forgudet henne.
Han sa: "Ja, vi tar deg gjerne imot.
Kanskje du kan gå ned et par kilo.
Og... vi kan prøve."
John Casablancas var en ekstremt sjarmerende mann.
Han var leder for Elite Modeling Agency.
Du kan se det,
han var en selvsikker mann.
Jeg tror at da jeg møtte ham, så datet han
noen på min alder eller omkring der.
Jeg så ham aldri som det. Han var agenten min.
I sisteåret mitt på high school registrerte Elite Agency meg
for sin Look of the Year-konkurranse.
Det er som en modellsøk-konkurranse.
Jeg og rundt 200 unge kvinner var i Acapulco,
og det var mer som en skjønnhetskonkurranse.
Jeg er Cindy Crawford, og er fra Chicago, Illinois.
Men du måtte ikke ha noe talent.
Er en konkurranse for gøy, for skjønnhetens skyld.
Bedømming finner sted hele tiden.
MODELLAGENT
Du blir sett på hele tiden.
For å være modell er å være noen
som kan være fantastisk til alle tider.
Når jeg ser tilbake på det, er det veldig "ikke-woke",
men på den tiden føltes det bare som en prøvespilling.
Vi dro rundt om i verden, og vi tok dere, vi fant dere,
vi tok dere med hit, og vi håper at dette bare er begynnelsen
på noe som vil gjøre dere til fantastiske Elite-modeller,
og at vi sammen vil tjene mange penger
og ha mye suksess.
Jeg ble utvalgt til topp 10.
Da du var i topp 10, tok de deg til siden for å intervjue deg:
"Vil du slutte på skolen?"
"Kan du flytte til New York?"
Gikk på high school, var ikke klar til å slutte, jeg sa det.
Så jeg dro tilbake til high school.
Jeg var godt på vei og ble æreselev.
DeKalb High School-student er med
Og jeg søkte på Northwestern University,
og fikk et stipend om jeg ville begynne med kjemiteknikk.
Den sommeren, før jeg dro på college, var jeg invitert til New York av Elite,
og jeg dro for å møte en fotograf, Patrick Demarchelier.
Han sa: "Greit, jeg booker henne til Roma.
Men jeg vil klippe av håret hennes."
Byrået og jeg bestemte oss: "Var ikke verdt det."
Så vi sa: "Nei, hun klipper ikke håret sitt."
Og de sa: "Greit. Vi tar henne likevel."
Jeg var så glad.
Det var en flott mulighet.
Den første kvelden
sender de frisøren til rommet mitt for å stusse håret mitt.
Børstet håret, satte det i en hestehale og klipte den av uten å spørre.
Jeg var sjokkert.
Og jeg satt der på et hotellrom i Roma, og gråt.
Og om folk lurer på hvorfor jeg aldri har klipt meg siden da, er det grunnen.
For jeg var så traumatisert.
Alle sammen, jeg har det bra.
Byen er nydelig og har så mye fint.
De klipte håret mitt kort og ignorerte protestene mine.
Jeg følte virkelig... Jeg ble ikke sett på som en person
som hadde noe å si for sin egen skjebne.
Det var ikke at jeg ikke likte håret mitt kort,
det var at jeg ikke hadde bestemt selv å ha kort hår.
Hvis det er sånn det er å være modell, er jeg ikke klar.
Det er så mange myter omkring modeller,
KRITIKER
og jobben til de mytene er å skjule menneskeligheten.
BILDE AV GEORGE PLATT LYNES
Når du ser på modellens historie,
var modellens rolle å være en levende kleshenger.
De ble referert til som mannekenger.
Modeller er som regel stille,
og jobben deres er å få alt til å se lett ut.
Kjente ikke alltid en modells navn.
Jeg var heldig som var modell, men jeg hadde alltid en fulltidsjobb.
MODELL/TIDLIGERE AGENT
Det var mange andre modeller som ble kjente,
men de fleste av dem var bare kjente på trykk.
Enten det var Twiggy på 60-tallet,
Lauren Hutton på 70-tallet.
Jeg tror modelltypene pleide å se ut som...
DESIGNER/KREATIV REGISSØR
...menns tanker om hvordan kvinner skulle se ut.
De var blondiner som Cheryl Tiegs eller Christie Brinkley.
Nydelige kvinner,
men tre meter unna ser de ganske like ut.
Jeg tror moteindustrien har skapt en illusjon av glamour og sex,
for du skal ikke vite at den modellen
som er ment å representere denne idealiserte kvinnen,
bare er 17 år gammel.
Modellene var ansvarlige for...
MOTEJOURNALIST
...å selge merkene når alt kom til alt.
Eller sannelig å selge bladene.
Så jeg tror presset var utrolig.
Du må ha flotte bilder eller være flott på et moteshow,
og så må du eie det dagen etter.
- Sånn? - Nei, litt til. Der ja. Kjør.
- Jeg spør. - Kjør på.
Hvor viktige er øyevippene i looken din?
Veldig viktige.
Uten øyevipper er det ikke fullstendig.
Bruker du øyevippene til å kommunisere?
- Ja, når du vil ha noe. - Hvordan?
- Unnskyld? - Når du vil ha noe.
Legger til ekstra sjarm når du flagrer med vippene.
Var det et bra svar?
Syntes ikke jeg var vakker.
Jeg syntes jeg var pen.
Og jeg visste jeg var høy.
Og jeg var veldig tynn.
Så jeg tenkte jeg hadde det som trengtes for å bli en modell.
Jeg tror jeg var nesten 19 da jeg dro til Paris.
De foreslo at jeg skulle lyve litt om alderen min.
Jeg fikk oppdrag, men de var dårlige.
Jeg ville være den de ville ha når jeg dukket opp på jobb.
Så enten det var en designer eller en fotograf...
...ville jeg gjøre dem fornøyde.
Hvor er Linda?
Linda Evangelista er der.
Jeg gjorde et Chanel-show tidlig.
- Går det bedre? - Ja.
"Den lille"!
Ikke så liten.
Linda, du må ha håret ditt litt lavere.
- Å? - Pga. frisyren?
Og jeg følte på den tiden at jeg ikke hadde funnet meg selv.
Jeg følte meg litt som en svindler.
Linda, gå dit, så forklarer jeg.
Engelsk eller fransk?
På hvilket språk skal du snakke?
Engelsk.
Litt fransk. Bra.
Men jeg ville så gjerne være der.
Jeg ville så gjerne være der.
Agenten min syntes jeg burde begynne fra start igjen,
for porteføljen min imponerte ingen.
Jeg synes jeg så utilpass ut.
Og jeg trodde jeg forsto mote, men jeg gjorde ikke det.
Mange sa til meg at en god karriere er tre år.
Og jeg hadde gjort mine tre år.
Så da jeg dro for å møte Peter Lindbergh,
dro jeg uten porteføljen min.
Og han booket meg.
Det jeg prøver å gjøre, er å gi respekt til kvinner,
FOTOGRAF
ikke å gjøre dem om til Mikke Mus eller noe sånt,
bare la dem være den de er og jobbe med personlighetene deres.
Når jeg finner noen nye å jobbe med,
så må de skape det, sant?
Jeg gjør det ikke. De må skape det.
Og det er det som er i bildet, det er dem, sant?
Peter Lindbergh var en håndverker.
KREATIV REGISSØR
Han hadde millimeterpresis teknikk,
på å få en viss kvinne inn i sitt kamera.
Han hadde den germanske, nordiske stilen i bildene sine.
Tysk-industrielt.
Alltid i svart-hvitt.
Peter var rå og atmosfærisk.
TIDLIGERE KREATIV REGISSØR
Alle bildene hans var dristige.
Jeg tror at om noen fanget opp den ekte meg,
så var det Peter Lindbergh.
Det var de som gjorde meg mest ukomfortabel,
for det er vanskelig å bare være deg.
Vi har noen unge modeller her i dag.
Naomi, hvorfor er hun en god forsidepike?
Hun har en flott personlighet, i tillegg til at hun er veldig pen.
Hun er utrolig profesjonell.
Selv som 15-åring dukker hun opp med massevis av utstyr og
halskjeder og sminke og alt.
Agenten min sier: "Jeg vil sende deg til Elle"
for de vil ta meg med på en reise i Amerika.
Jeg hadde ordentlig skyldfølelse.
Moren min ante ikke at jeg gjorde noe av det.
Moren min ble født i Jamaica,
og var tre år gammel da hun kom til England.
Moren min var moren min, moren min var faren min.
Jeg tror også at det var en del av drivkraften min også,
å ikke ha en farsfigur i livet mitt.
Jeg ville alltid gjøre moren min stolt.
Vet hvor hardt hun jobbet og hvor mye hun ofret for meg.
Så jeg drar hjem, og jeg tøffer meg opp for å si det til moren min.
Hun er illsint.
Det var ikke det hun sendte meg på skolen for.
Hun hadde betalt skoleavgiften i alle år.
Og nå skulle jeg bare ville være modell?
Men hun sa ja, hun kunne ikke bli med meg,
for hun var gravid med broren min.
Så jeg dro den 14. april til New Orleans.
Naomi var samarbeidsvillig på den tiden.
Det var hennes første store jobb. Det var et stort eventyr for henne.
Vi hadde to historier, én på stranda...
...og en annen historie, kalt "Land Girls".
Vi var på en slaveplantasje da vi tok dette bildet,
seks hvite og ei svart jente.
Dette er 30 år siden. En annen verden.
Moren min var nervøs.
Hun snakket med meg før jeg dro.
Hun fortalte meg om rasisme i Amerika.
DREP HVERANDRE LEV SAMMEN
Hun fortalte meg om sørstatene, om Ku Klux Klan.
Det var det vi visste om sørstatene.
Jeg begynte å forstå, kulturelt,
at jeg måtte jobbe hardt for å føle meg akseptert.
Jeg skulle ikke dra hjem igjen med halen mellom beina,
og si at det ikke gikk og at jeg ga opp.
Nei.
Jeg skulle kjøre på hardere og lengre.
Rundt fire måneder etter jeg var med britiske Elle,
var det noen som kom til London
fordi de hadde hørt om denne unge, svarte jenta.
Så det var litt sånn: "Oi, de flyr til England for å møte meg?"
Jeg hadde et studio i Øst-London,
og en veldig god venn hadde løpt og sagt: "Du må komme.
Du må se denne jenta.
Hun er bare 14, hun er bare 15." Skole eller noe.
Og det var da jeg først så Naomi. Jeg tror det var for britiske Elle.
Hun har tilstedeværelse.
Tilstedeværelse, beina på bakken.
Det var som en magnet.
Hun som oppdaget henne tok kontakt og sa:
"Det er ei jente jeg synes du skal ta vare på."
Naomi var veldig respektfull og veldig sjenert, stille.
Jeg var så imponert over henne.
Fikk møte noen ordentlig bra folk.
Eileen Ford begynte å komme til London,
og prøvde å få moren min til å få meg til å signere for dem.
Jeg elsket Eileen Ford.
Jeg ser tilbake nå på hennes gammeldagse måte å...
hennes gammeldagse måte å være en modellagent på.
- Ja. - Hun var korrekt.
Jeg synes hun var den mest korrekte av dem alle.
Hva gjorde hun annerledes?
Jeg bare likte måten hun tok vare på jentene.
- Riktig. - Vi måtte bo med henne,
og hun gjorde at foreldrene følte seg veldig beskyttet.
På den tiden var det to store byråer i New York.
Det var Ford, som var Eileen Ford.
Hun var veldig ordentlig, og hun
forventet at alle "jentene" hennes skulle oppføre seg på en viss måte,
og de bodde i huset.
Og så var det Elite, som hadde en veldig annerledes energi.
Det føltes ikke som at de var foreldrene våre
eller at de ville være det.
Du var ikke deres ansvar. De var agentene. Sånn følte jeg det.
Følte ikke jeg hadde en andre forelder i byrået.
Jeg var 20 år gammel.
Jeg sluttet på college for å være modell i Chicago, og det var flott.
Jeg tjente tusen dollar om dagen.
Cindy Crawford FANTASTISK HUD, BEIN OG HÅR
Hovedjobbene der var kataloger.
Det var én stor fotograf, Victor Skrebneski.
Han var den store fisken i den lille dammen.
Victor var definitivt min første mentor i moteindustrien.
Han sa til deg: "Ok, høyre arm ut, skulder opp",
og når Victor sa: "Ikke rør deg," så sto du stille.
Du tenkte: "Ok, rører ikke en muskel."
Jeg besvimte mer enn én gang, spesielt like før lunsj.
Hvis du var sulten, besvimte du.
Så fikk de deg opp igjen, og... ... så gjorde du det igjen.
Handlet ikke om at: "Wow, så vakker, vi tar bilder av deg."
Nei, det var sånn: "Du hjelper meg å selge jakka."
"Vi er alle her for å selge jakka."
Fra DeKalb, Illinois, applaus for Cindy Crawford.
Hadde hun alltid denne kroppen?
Stå opp litt. Dette kaller jeg kropp.
Måtte hun gjennom en treningsperiode?
Med Cindy var det mye mer mentalt...
Hun var ikke sikker på om hun ville bli modell.
- Jeg var en slave. - ...mental stabilitet.
Eller et barn, som: "Bli sett, men ikke hørt."
Når du ser på det gjennom dagens øyne, når Oprah sier:
"Stå opp og vis meg kroppen din."
"Vis oss at du er verdig å være her."
Jeg tenkte ikke på det da, men når jeg ser tilbake på det,
tenkte jeg: "Herregud, det var ikke greit."
Spesielt fra Oprah.
Ambisjonene hennes vokser.
Hun får en følelse av at hun kan være det,
og ønsker hun det, kan hun bli best i industrien.
Jeg følte meg bra i Chicago, for byen overveldet meg ikke.
Og jeg hadde min egen leilighet. Og jeg kunne kjøre hjem og se moren min.
Jeg hadde en veldig trygg situasjon med Victor Skrebneski,
som jeg jobbet med hver dag og tjente godt med.
Victor vet best
Jeg fikk tilbud om en jobb i Bali, og det var en tidagers tur.
Og i Chicago var modelljobbene vi gjorde i Chicago.
Vi fikk sjeldent dra et sted og reise og gjøre noe spennende.
Skrebneskis studio, de holdt én dag på de ti dagene,
HELE DAGEN HOS SKREB
jeg sa: "Kan jeg få fri for å gjøre det andre?"
Og de sa nei.
Ikke bare sa de nei, de sa: "Hvis du avlyser",
denne halvdags katalogjobben eller hva enn det var, "bruker vi deg aldri igjen."
Jeg jobbet fire, fem dager i uken, for det meste med Victor.
De var alt for meg.
Jeg tjente mer penger enn foreldrene mine kunne drømt om.
Da jeg var liten, var det aldri nok å leve av.
Og da foreldrene mine skiltes,
så jeg hvordan faren min brukte penger iblant for å manipulere moren min.
Jeg husker jeg så det og tenkte: "Det blir aldri meg."
Etter som du modnes,
vet du når det er viktig å si noe og når det ikke er det.
Jeg avlyste jobben. Jeg dro på tidagersturen i Bali.
Og det var det.
Han booket meg aldri igjen.
Hvis du var modell i Chicago,
og du ikke jobbet med Victor Skrebneski,
var det som å ta et steg ned.
Ok, jeg gir New York et forsøk.
Så vi skal gjøre to forsider, hovedforsiden,
forsiden for 75-årsdagen, og en annen forside på nett.
Ok.
Kan hånden komme opp til halsen?
Ja. Og så går jeg bare inn i det.
Nydelig. Kanskje, det er det.
Det er bedre, sant?
- Herregud. - Herregud. Nydelig.
Åh, så bra bilde.
Christy ser også fantastisk ut, dere.
Jeg vil ikke... Har vi det på kamera?
Christy Turlington vil gjøre sin første Cosmo -forside.
Hun tjener 500 dollar for bare tre timer med justeringer
og 15 minutter med posering.
Ikke dårlig for ei jente som nettopp ble ferdig på VGS.
Med modelljobbing lærer man underveis, lærer mens man ser på og observerer.
Det kan ikke læres bort.
I dag skjer all magien i etterproduksjonen.
På 80-og tidlig på 90-tallet, skjedde all magien
akkurat i det øyeblikket du hørte knipset.
Et stillbilde er hellig.
Vi tok hundre bilder for å få det ene.
Det vi så var det vi fikk.
Noen holdt enden av skjørtet med en fiskesnelle.
Det var kanskje en Cola-boks
bak beltet ditt for å stramme midjen...
Vi hadde alle triksene, men lys?
Fotografene jobbet virkelig med lyset,
for det kunne ikke retusjeres.
Og du visste aldri hvordan bildet ville bli
før du så det i bladet.
På 1980-tallet fantes ikke internett, barn.
Det var noe man kalte blader.
Vi hadde ikke Instagram.
SJEFSREDAKTØR
Vi hadde ikke Facebook.
Vi hadde blader.
På den tiden var blader en av hovedmåtene å gå inn i en annen verden.
Og vi hadde folk som kuraterte hvordan kulturen skulle være.
Et blad fenger forhåpentligvis leseren,
som ser dypere på klærne
og drar til butikken og kjøper dem.
STYLIST/KUNSTREGISSØR
Bazaar har en stil, Vogue har en stil,
Elle har en stil...
Jeg vet ikke hvordan det forklares.
Men alle var forskjellige.
Harpers Bazaar var veldig tonete.
Med Elle gjorde vi alt raskt.
Det var ukentlig!
For mote er flyktig, skjønner du?
Vogue var alltid kronjuvelen av moteblader.
Vogue var veldig internasjonalt.
Amerikanske Vogue var åpenbart bibelen.
REDAKTØR
Jeg tror at å være i Vogue er noe alle modeller ønsker.
REDAKTØR
og det hjelper karrieren hennes. Det gir henne reklamekampanjer.
Det bedrer porteføljen.
Det er andre grunner enn penger til at jenter vil... gjøre Vogue.
Jeg husker jeg ble booket for amerikanske Vogue til St. Barts.
For ei jente som drar til St. Barts,
var det sånn: "Dette er himmelen."
Og fra den shooten fikk jeg en prøveforside for Vogue.
Vi var aldri garantert forsider.
På den tiden var det en "prøveforside".
Du gikk inn og tok noen få,
og så sjekket de dem og sa:
"Ja, dette er greit", eller "Nei, la oss ta mer med noen andre".
Og du ville ikke vite det før en måned senere
om ditt bilde ble valgt eller ikke.
Det var min drøm... å være på forsiden av Vogue.
Enhver Vogue. Brydde meg ikke om hvilken Vogue. Enhver Vogue.
Min første Vogue -forside var italienske Vogue.
Husker hvordan jeg så i speilet,
og jeg følte meg som en prinsesse som gikk på settet.
Du fikk ikke italienske Vogue overalt,
så da jeg dro tilbake til livet mitt hjemme,
tok det meg lang tid før jeg fikk se magasinet,
for det var noe jeg ikke kunne finne.
Min andre Vogue -forside var en større greie,
siden flere merket det, og det var for britiske Vogue.
Ser ung ut når jeg ser på det nå,
og jeg kan ikke tro at jeg er på forsiden av Vogue.
Jeg var antakelig 17 der.
Patrick Demarchelier tok bildet.
Donna Karan hadde nettopp lansert sitt nye merke,
så det var en artikkel med hennes første kolleksjon.
Da vi var ferdige med shooten, tok vi et portrett,
og jeg hadde extensions i håret, så det var et veldig langt hår.
Og vi gjorde et portrett,
der jeg var slik, og dekket meg selv på klassisk vis.
Armene mine gikk ned litt lavere.
"Kan du ta armene dine ned litt lavere?"
Og jeg husker jeg var selvbevisst,
men jeg følte ikke at det var feil.
Jeg følte meg bra etter den shooten.
Jeg følte meg vakker i øyeblikket.
Patrick var ikke ekkel på den måten,
men jeg husker jeg var sånn:
"Herregud! Jeg skal ikke... Jeg burde ikke gjøre dette."
Til slutt kom det bildet ut på forsiden av bladet Photo,
som ikke er et av de store,
men det var litt sånn: "Herregud",
visste ikke hva jeg trodde det var for,
men trodde ikke det var for en bladforside.
Jeg tror ikke at det var noen alder du måtte være
for å ha et nakenbilde.
Jeg tror ikke det fantes noen overvåkning eller regulering.
Kan ikke si jeg var så erfaren hele tiden,
men jeg vet moren min sa mye senere, at:
"Det ville alltid gå bra med deg.
Du hadde vett i skallen
og det ville gå bra."
Men jeg vet ikke om det var noen garanti for at det ville gå bra.
Det var litt sånn... "Kjør." "Lykke til."
Cindy Crawford er nå den mest gjenkjennbare og salgbare kjendisen.
En mann ville få et klapp på ryggen, og høre: "Bra jobbet."
"Jeg vil ikke gå ut av sengen for mindre enn 10 000 dollar om dagen."
Det er halve spillet, virkelig.
En dag vil komme når det er over.
Tekst: Cecilia Chole