Hej. Jag kan inte, jag är på jobbet.
Så, det blir nog inte idag, tyvärr.
Den är enkel att ta på.
Skorna funkar.
Ja, den här.
- Den är bäst. - Magiskt tyg...
Glansen är perfekt.
Folk tycker jag liknar Kaia.
- Hon liknar mig. - Ja.
- Absolut. - Jag var först.
Ja, precis.
Det är nog Dior. Från New York Vintage.
- Chic. - Ja.
Ville du ha sällskap, Linda?
Dags för fitting.
Ok, när du... är klar...
Herregud. Kameran är så nittiotal.
Var kom den ifrån?
Hur definierar du ordet "supermodell"?
Inte alls.
Jag säger vad saker och ting är utan att linda in det.
Modell, en modell.
Christy är den vackraste.
Det var inte en dröm. Det bara blev.
Det bara hände och det blev mycket större än jag förväntade mig.
Hon är en klassisk skönhet.
Du ser vårt foto, en avbild,
så du tycker att du känner oss.
Men inga ord följer med bilden.
VOGUE Naomi MODERSGESTALT
Folk ser bara en bit av oss, de känner inte oss,
och de har helt fel uppfattning om oss.
Naomi...
...är en vild gudinna.
Vi var den fysiska representationen av styrka.
Vi såg ut som starka kvinnor.
Och vi började tro på det när vi såg oss själva i spegeln.
Jag var ambitiös, ville påverka.
Jag ville lämna ett avtryck, men visste inte hur,
men jag fick min chans.
Cindy var den typiska amerikanska tjejen.
Jag tror att hon var den första som började planera för en framtid
som hon skulle ha en röst i.
När ens dröm slår in och man får göra det om och om igen.
VOGUE GLIMT AV HÖSTMODET
Linda är en kameleont.
Hon blev vad som helst som fotografen ville att hon skulle bli.
Jag drömde om att bli modell, men upptäcktes inte.
Jag valde det.
Vi jobbade hårt för att förtjäna det och klättra uppåt.
Det var galet, jag menar, vi var inte The Beatles.
Om 50 år ser jag det som en bra erfarenhet
och jag har samma vänner då.
Det här är mitt gäng.
Gruppen jag växte upp med.
Det är vad en supermodell är.
- Så stort. - Hej.
Hej.
- Hej. - Hej.
- Hur är det? - Hej, tillräckligt bra.
Du brukade ha skivorna här.
Ja.
- Är de där uppe? - Jo.
Försiktigt.
- Så, Linda, du är här. - Bredvid henne?
Ja, ni kan ha ryggen mot varandra. Ok.
- Närmare. - Närmare än så här?
Ok, nu så...
Ni är redo för modelljobbet igen.
Ni är desamma som förr.
- Nu, ska... det är bra. - Jag måste lyfta dig, Turly.
- Ok. - Nej... gör så.
- Vem lyfte vem? - Jag tror att jag gör...
Jag kan inte.
Vill inte skada henne.
- Absolut inte. - Nu så.
- Närmare. - Vill inte skada dig.
Kan ni vara närmare?
- Åh... närmare dig? - Närmare. Närmare.
Det räcker. Ja, perfekt.
Ok.
Bra.
Redo? Jag lyfter dig. Redo? Ett, två, tre.
Åh, Gud!
- Igen, jag missade det. - Du behöver en massage sen.
- Ett, två, tre. - Ok.
Jag var jätteung när jag började jobba.
Det enda jag hade gjort innan var att vara barnvakt och städa stall.
Som tonåring, jag minns känslan av att vara i förorten
och gå till skolan och tänka
att det måste finnas något bättre.
Mamma är från Centralamerika, från El Salvador.
Och hon och pappa träffades på ett flyg
när mamma var flygvärdinna på Pan Am
och pappa var pilot, han var från norra Kalifornien.
Så vi slog oss ner i Bay Area på grund av det.
Pappa tyckte inte om att slösa pengar på kläder.
Han hörde att vi pratade om designerjeans
och sen flög han till Asien
och kom tillbaks med Calvin Klein jeanskopior
och trodde att vi skulle bli glada,
och vi bara: "De är inte äkta, pappa."
När jag var ungefär 14 var jag i stallet efter skolan.
Och det var en fotograf vid ladan.
Han gick fram till mamma och frågade henne
om vi någonsin funderat på att bli modeller.
Och mamma sa nej. Hon blev nyfiken.
Mamma tog oss med till en agent, och hon tittade på min syster och mig,
mätte oss med blicken och sa till min syster:
"Du är för liten, kommer inte att få jobb.
Men du, du kan nog, så få se vad vi kan göra med dig."
Och min syster blev förkrossad.
CHRISTY TURLINGTON - 14 ÅR FOTO: JERRY HINKLE
När jag gick i skolan och började jobba som modell
så sa jag det bara till mina närmaste vänner.
Jag pratade inte öppet om det.
Du vet, att vara 15 och fotas i brudklänningar är roligt.
Ibland sa jag ja till ett jobb
och självklart ville jag inte göra det sen
om jag hade mer löftesrika eller roligare saker med vänner.
Det var en del gånger som pappa körde mig
och påpekade att jag hade gjort ett åtagande
och behövde hålla mig till det.
Att vara modell var ocoolt, förutom att det gav mig pengar.
Det gav mig sjävständighet direkt.
Nästa gäst startade sin modellagentur för 24 år sen
och är nu störst i världen.
En applåd för Eileen Ford.
Kan någon klara sig som modell utan ditt godkännande,
eftersom du är den mäktigaste.
Det är inte ett feminint ord, men du är det.
MODELLAGENT
Vi gör mer jobb än alla andra
och vi får mer av toppjobben än någon annan.
Jag var nog 15 när jag träffade paret Ford.
När jag kom till New York...
...bodde paret Ford i ett stort hus på East 78th Street och Lex.
Och det var som ett korridorboende.
Och mamma tänkte åka hem och låta mig stanna.
Alla bodde hos dem en vecka eller två.
Det var som en... en cykel, en konstant cykel.
Om du gick på casting, eller go-see, som de säger,
så hade du, som, en lista med möten.
Och sen kan någon öppna och stänga
din portfolio och det blir inget mer med det.
På en casting jag hade så skickade en av redaktörerna
mig till Arthur Elgorts studio.
Och det var när allt förändrades.
Christy T. med kort hår aug -85 Arthur Elgort
Jag bara visste att hon skulle bli en stjärna.
FOTOGRAF
Arthurs stil är väldigt, du vet,
i rörelse och det händer saker, det är inte bara en massa poser,
det är väldigt fritt.
Han fotograferade dansare och musiker.
Han lärde mig mycket om att vara bekväm framför kameran
och att röra mig och använda händerna.
Jag ringde agenten.
Jag sa: "Jag har ett kommande jobb för Vogue och jag vill ha Christy."
Och det var roligt vid den tiden för agenten sa:
"Tycker du att Chrissy är bra? Vi har bättre."
Jag sa: "Du har gjort din del, jag väljer Chrissy i alla fall."
Det här är det första fotot jag tog på Linda.
- Det här fotot. - Det första?
Ja, ja. Minns du det?
- Jag minns. - Här?
Nej. I Paris.
Och det här, minns du det?
- Det regnade ute. Här. - Gjorde vi många försök?
- Nej, nej. Två gånger. - Gjorde jag den två gånger?
Du sa: "Jag vet vad jag ska göra",
så jag bara ställde in skärpan
- och hon gjorde det. - Du hade alltid skärpan.
- Inte på senare dar. - Vi fick alltid ett foto.
Åh, Cindy... det är underbart.
Jag minns det med.
- Där är baby 'Omi. - För Azzedines bok.
Jag har inte träffat Naomi på flera år.
- Nej... - Ser hon likadan ut?
- Bättre. - Bättre?
Hon blir bara bättre.
Efter fotograferingen med Arthur blev det London.
Jag åkte direkt till studion och Naomi kom in.
Hon var inte klädd i skoluniform, men hon gick också i skolan
och var superexalterad över att vara där.
Så söt.
Christy var så snäll och vi hade en så bra fotografering.
Jag ville inte att det skulle sluta. Kändes inte som jobb.
Jag minns att vi lyssnade på Wham!.
Vi dansade och dansade och umgicks och hade så roligt.
Efter några dagar, och de timmarna vi jobbade,
du vet, det blir ett delirium.
Jag och Naomi har varit nära vänner ända sedan dess.
Färdiga? Färdiga?
Väntar ni på mig?
Första outfitten.
Jag vet att ni makeupartister älskar att använda pensel,
men jag bara... Direkt på med läppstiftet.
- Ok? - Super.
- Visst. - Bara lite?
Ok. Jag vet inte hur sen jag är,
men det blir fantastiska bilder.
Ok, lyssna. När den här serien släpps,
- röker jag inte. - Hoppas inte.
Jag ska sluta röka den 31 januari
- och ni är vittnen... - Lovar du?
...jag kommer få stå till svars.
- Jag måste sluta. - Jag ska ställa dig till svars.
Snälla. Det är inte bra.
- Jag vet, det är hemskt. - Så dåligt.
Ingen av de andra röker.
Varken Linda, Christy eller Cindy.
Jag har levt mitt liv framför kameran.
Jag studerade scenkonst i London.
Dans var mitt huvudämne.
Och det var allt jag ville då...
...att jobba med scenkonst var mitt mål.
Jag sa till mamma att jag hade en audition och hon sa:
"Ok, och hur många söker de?"
Kanske sex eller sju.
Och vi gick på audition och det var typ 600 barn,
och hon sa: "Oj, Naomi, det blir nog inte du",
och jag sa: "Jo, jag ska få rollen."
- Vilken roll vill du läsa? - Snövit.
Det är Askungen, inte Snövit.
Askungen, då.
Vill du spela betjänt?
- Ok. - Vad heter du?
Mamma gjorde sitt bästa för att hjälpa mig
så att jag kunde få en utbildning.
Hon skickade mig till en privatskola
och jag kallades för n-ordet när jag var fem.
Jag tänkte inte acceptera att bli mobbad för min hudfärg.
Min mamma betalde skolavgiften precis som alla andra.
Jag hade all rätt att vara där, så mobba inte mig.
Så kändes det.
Jag minns att Don Letts kom till skolan och sa:
"Jag behöver barn till en Bob Marley video."
Bob Marley går längs gatan
med en flicka och en pojke.
Jag är flickan.
Bob Marley, för en jamaican, var en gud.
Jag kunde inte tro det.
Jag var med i en "Culture Club-video".
Jag avgudade Boy George. Jag avgudade Culture Club.
Jag tyckte att Boy George var...
Han brydde sig inte om folks åsikt om hur han klädde sig
och om han hade smink, en pojke i smink, jag älskade det.
År 1984 ville jag inte gå hem på en gång,
så jag och mina vänner stannade till vid ett konstnärligt område
i London, Covent Garden.
Med torget mitt i, musik på gatorna.
Där fanns alltid underhållning.
En amerikansk kvinna frågade om jag var modell.
Jag blev lite förbluffad eftersom mina vänner
hade vackert, långt, mjukt, blont hår,
och jag var, du vet, lite udda på så sätt...
...att jag alltid gjorde mig själv mindre eftersom jag var långsmal.
Jag tog kvinnans visitkort och ringde inte på flera veckor.
Och sen ringde jag. Hon hette Beth Boldt.
MODELLSCOUT
Hon skickade mig på go-sees.
Jag hade tre foton i min portfolio.
Alla är nya en gång.
Jag visste inte hur man gjorde.
Jag hade inte råd att köpa modetidningar.
Så jag använde all dansträning,
jag hoppade, gick ner i split, allt sådant.
Martin Brading fick bollen att rulla.
Vi började när hon var 15 år.
FOTOGRAF
Men hon var lillgammal. Intelligent, smart.
Hon var självmedveten.
Hon gillade att bli fotograferad. Det märktes.
Vid den tiden såg min familj ner på modellyrket.
Mamma visste inte ens att jag gjorde det.
Fotona är för välgörenhet väl?
Så vi vill att de ska sälja för massor.
Ibland, ju mer igenkänd jag är,
det borde inte vara: "Vem är flickan på fotot?"
Det borde... "Flickan". "Vem är kvinnan?"
Det borde vara: "Åh, det... är Cindy Crawford"
Så, om han vill ha håret uppsatt,
men det inte är snyggt på mig,
då står vi på oss.
Vi syns imorgon. Tack.
Det är en småstad, visst?
Det har den känslan.
Jag växte upp i mellanvästern, så det snöade och sånt.
Alla ungar i min stad,
när man var en viss längd eller en viss ålder,
kunde man sommarjobba på majsfälten.
Man kom hem täckt av pollen, smuts och insekter.
Mamma sköljde av oss med vattenslangen efteråt.
Jag växte upp i DeKalb, Illinois.
Småstad.
Arbetarfamilj.
Jag hade en idyllisk, typisk amerikansk uppväxt
tills jag var nio och min bror diagnostiserades med leukemi.
Han gick bort ett år senare.
När min bror var sjuk, blev det, så klart,
hela familjens fokus.
Och när han gick bort visste vi inte hur vi skulle sörja som familj.
Mina systrar och jag kände att det borde varit en av oss flickor.
I motsats till den ende pojken.
Jag tror att vi kände pressen att vara perfekta barn,
vilket nog har hjälpt mig i livet.
De skiljde sig när jag var tonåring,
så det var den andra påminnelsen
om att sagor inte är, du vet, på riktigt.
Mamma var modellen för ovillkorlig kärlek.
"Har du fått ett A? Åh, så underbart."
"B? Så underbart." "C? Så underbart."
Jag fick aldrig ett C.
Men pappa belönade framgång.
Han var min ambition.
Jag fick hans uppmärksamhet så.
NATIONELLA HEDERSSÄLLSKAPET
Jag kände det aldrig som att jag såg speciell eller annorlunda ut.
Om något så var jag, inte den fula ankungen,
men på gymnasiet så var de söta flickorna
de små söta cheerleaderna.
Det var det som ansågs vara skönhet i min småstad.
Ett Moderiktigt År
Jag tänkte inte på modellivet.
Visste inte att det var ett jobb.
Hur jag skulle ta mig från DeKalb, Illinois, till en modetidning?
DeKalb NITE Weekly Gemenskaphetsutgåvan
Men sen frågade en lokal fotograf om han kunde få fotografera mig.
Pappa förstod inte att modellyrket var en riktig karriär.
Han trodde att modell var ett annat ord för prostituerad.
Så de följde mig till mitt första modelluppdrag.
Agenten sa: "Tja, jag vet inte,
du har en leverfläck i ansiktet."
Men hon sa: "Vi tar några testfoton."
Fotona var verkligen hemska och totalt oanvändbara,
förutom att frisören såg något i mig
och visade dem för Elite i Chicago
och de kallade dit mig för en testfotografering.
Jag fick ett jobb för Marshall Field's, ett varuhus, för en bh-reklam.
Ungefär två veckor senare kom jag till skolan
och det var uppsatt överallt.
Och jag minns att folk försökte reta mig
och få mig att må dåligt,
men jag undrade om de visste att jag tjänat 120 dollar på det
och jag brydde mig inte. Bättre än att arbeta på majsfälten.
Så fler örhängen i ett öra?
- Några sådana små. - Ja.
Ja, men du ska veta att jag inte vet
vilken vinkel hålen har, men jag gjorde dem när jag var 12.
Och jag hittade en fil i pappas verktygslåda...
- Du gjorde dem själv. - Sluta.
...och jag filade mina örhängen och körde igenom dem.
Och satt sen rejält i klistret.
Hon kallade mig en gatuhora.
Strikta föräldrar. Speciellt mamma.
Båda emigrerade från Italien till Ontario, Kanada.
Jag växte upp väldigt italienskt, många italienska traditioner,
men jag drogs alltid till mode.
Besatt av mode.
Vem det är?
Det är inte Barbie som du känner henne.
Det är den nya Färgmagi Barbie.
Hennes hår ändrar färg.
MÖBLER INGÅR EJ
Stackars Barbies
de blev av- och påklädda hur många gånger som helst.
Och mina Barbies gifte sig många gånger.
Jag jobbade i en närbutik.
Vi hade en tidningshylla.
Och på rasterna bläddrade jag igenom tidningarna
och om det var en jag avgudade
så använda jag min minimumlön för att köpa tidningen
så att jag kunde sätta upp bilderna i mitt sovrum.
Alla nyheter! Förändring i mode och skönhet...
Jag hade lockigt hår och permanentade mig.
Och sen klippte jag håret ovanför örat,
jag tror att det kallas... hockeyfrilla.
Jag tyckte det såg fantastiskt ut.
Mamma förstod hur viktigt mode var för mig,
så hon föreslog en modellskola.
Jag lärde mig att ta av jackan med en hand.
Modellstudent
Man knäpper upp knapparna med en hand, nerifrån och upp.
Ingen behöver en modellskola för att bli modell.
MODELL ÅKER TILL JAPAN
Det är ironiskt att jag fick åka till Japan
som modell när jag var 16 år för mina föräldrar.
Jag fick inte åka på skidutflykt med skolan.
Men de lät mig åka till Japan.
DISCO RESTUARANG
När jag kom till Japan var nakenfoton det första
de frågade om
och de ville ta mina mått
och se mig naken.
Jag sa att jag precis hade tryckt ett nytt kort med mått, info och foton på.
Och jag ville inte klä av mig.
Jag fick panik.
Jag borde aldrig ha rest dit ensam.
Jag åkte hem.
Jag gav liksom upp, men min modellagentur
insisterade på att jag skulle anmäla mig till en skönhetstävling för tonåringar.
Jag vann inte, men det satt en modellscout i publiken.
Och de presenterade mig för John Casablancas.
Och när vi möttes sa han:
"Wow, du ser ut som Joan Severance."
Och jag dog nästan för jag avgudade henne.
Han sa: "Vi vill jobba med dig.
Men du måste gå ner ett par kilo.
Och... sen provar vi."
John Casablancas var en extremt charmig man.
Han var chef på modellagenturen Elite.
Det märktes, han hade,
du vet, han var charmknutten.
Jag tror att han, när vi träffades,
du vet, någon i min ålder.
Jag såg honom aldrig så. Han var bara min agent.
Under mitt sista år på gymnasiet anmälde Elite mig
till deras Årets Look-tävling.
Det är en modelltävling för att hitta modeller.
Jag och säkert 200 andra unga kvinnor var i Acapulco
och det liknade mer en skönhetstävling.
Jag heter Cindy Crawford, från Chicago.
Talang behövdes inte.
Det är en tävling för det roliga, för skönheten.
Vi bedömer er hela tiden.
MODELLAGENT
Vi ser dig hela tiden.
Att vara en modell är att vara en person
som är fantastisk hela tiden.
När jag ser tillbaka var det inte så inkluderande,
men då kändes det bara som, du vet, bara som en audition.
Vi reste jorden runt och vi tog med er hit, vi fann er,
vi tog er hit och vi hoppas att det bara är början
på det som kommer göra er till fantastiska Elite-modeller,
och att vi tillsammans kommer att tjäna massor av pengar
och nå stor framgång.
Jag valdes till topp tio i tävlingen.
När du valdes till topp tio frågade de dig
om du hoppade av skolan.
Om du flyttade till New York.
Jag gick på gymnasiet och ville inte hoppa av, så jag sa det.
Så jag återvände till skolan.
Jag var på god väg och jag blev bäst i klassen tillsammans med en annan.
Läs om vår student
Och jag ansökte till Northwesterns universitet
och fick ett stipendium till deras kemitekniska program.
Sommaren innan jag började universitetet hade Elite bjudit in mig till New York
och där träffade jag en fotograf, Patrick Demarchelier.
Han sa: "Bra, jag bokar henne till Rom.
Men jag vill klippa av henne håret."
Agenturen och jag sa att det inte var värt det.
Att jag inte skulle klippa mig.
Och de sa: "Ok. Vi tar henne ändå."
Jag var så exalterad.
Det var en fantastisk möjlighet.
Den allra första kvällen
skickade de frisören till mitt rum för att toppa mig.
Hen kammade mitt hår, satte upp det och klippte av det utan att fråga.
Jag var i chock.
Och jag bara satt där på ett hotellrum i Rom och grät.
Om folk undrar varför jag aldrig klippt mig efter det, så är det därför.
Jag traumatiserades.
Kära alla. Jag har det bra.
Det är vackert och mycket att se.
De klippte mig kort. Jag sa nej.
Jag kände mig... som om jag inte sågs som en person
som hade något att säga till om, om mitt eget liv.
Det var inte det att jag inte gillade kort hår,
det var det att jag inte hade något att säga till om.
Om det här är vad modellivet innebär så är jag inte redo för det.
Det finns så mycket mytologi kring modeller...
KRITIKER
...och mytologins jobb är att dölja deras mänsklighet.
FOTO: GEORGE PLATT LYNES
När du tittar på modellens historia
så var deras roll att i stort vara en mänsklig klädhängare.
De hänvisades till som mannekänger.
Modeller är, vanligtvis, tysta
och deras jobb är att få allt att se enkelt ut.
Deras namn var inte kända.
Jag hade turen att vara catwalkmodell, men jag hade alltid ett heltidsjobb.
MODELL/F.D. AGENT
Det var andra modeller som var berömda,
men många av dem var berömda bara p.g.a. tryckta medier.
På 60-talet kände man till Twiggy,
och på 70-talet Lauren Hutton.
Modelltypen tenderade att se ut som...
KONSTNÄRLIG LEDARE
...mäns idé om hur kvinnor ska se ut.
De var blonda så som Cheryl Tiegs eller Christie Brinkley.
Underbara kvinnor, men de, du vet,
på tre meters avstånd så ser de likadana ut.
Jag tror att modeindustrin har skapat en illusion av glamour och sex
därför att du inte ska veta om att modellen
som ska representera en idealiserad kvinna,
kanske bara är 17 år gammal.
Modellerna var i slutändan ansvariga...
MODEJOURNALIST
...för att sälja märket.
Och för att sälja tidningar.
Så pressen måste ha varit enorm.
Du måste bli fantastisk på bild, eller vara fantastisk i en modevisning,
och nästa dag måste du vara på topp.
- Så? - Nej, mer. Precis så. Rulla kameran.
- Får jag fråga? - Okej.
Hur viktiga är ögonfransarna för din look?
Väldigt viktiga.
Utan ögonfransar är du inte redo.
Kommunicerar du med dem?
- När jag vill ha nåt. - Hur?
- Förlåt? - För att be om nåt.
Det är charmigt att fladdra med ögonfransarna.
Var det ett bra svar?
Jag såg mig inte som vacker.
Jag såg mig som söt.
Och jag visste att jag var lång.
Och jag var smal, väldigt smal.
Så jag trodde att jag hade det en modell behöver.
Jag var nog nästan 19 när jag åkte till Paris.
Det föreslogs att jag skulle fuska lite med min ålder.
Jag fick jobb, men de sämsta.
Jag ville vara vem de än ville att jag skulle vara på ett jobb.
Så oavsett om det var en designer eller fotograf...
...ville jag att de skulle vara nöjda med mig.
Var är Linda?
Linda Evangelista är precis här.
Jag gick en Chanel show väldigt tidigt.
- Bättre så? - Ja.
"Den lilla!"
Jag är inte liten.
Vi vill ha ditt hår lägre.
- Åh? - För den.
Vid den tiden kändes det som att jag fortfarande inte hade hittat mig själv.
Jag kände mig som en inkräktare.
Linda, gå dit så förklarar jag.
Engelska eller franska?
Vilket språk ska du prata på?
Engelska.
Lite franska. Bra.
Jag ville vara där.
Jag ville vara där så mycket.
Min agent tyckte att jag skulle börja om från början igen,
för min portfolio imponerade inte på någon.
Jag tycker att jag såg obekväm ut.
Och jag trodde att jag förstod mode, men det gjorde jag inte.
Många sa till mig att en bra karriär tar tre år.
Och jag gjorde mina tre år.
Så när jag träffade Peter Lindbergh på en go-see,
gick jag utan min portfolio.
Och han bokade mig.
Jag försöker ge kvinnor respekt,
FOTOGRAF
och inte göra dem till fågelskrämmor eller så,
utan låta dem vara som de är och för deras personligheter att skina.
Och det... jag menar, när jag hittar någon ny,
så måste de visa det.
Jag gör det inte, de måste.
Och det är det som blir bilden, det man ser är dem, visst?
Peter Lindbergh var konstnär.
KONSTNÄRLIG LEDARE
Hans teknik var minutiös,
för att fånga varje kvinna på bild.
Han hade en väldigt germansk, nordisk känsla i sina foton.
Du vet, tysk industriell.
Alltid svartvitt.
Peter var rå och atmosfärisk.
F.D. KONSTNÄRLIG LEDARE
Alla hans bilder var brutala.
Jag tror att om någon fångade mitt verkliga jag,
så var det Peter Lindbergh.
De var de som gjorde mig mest obekväm,
därför att det är jättesvårt att bara vara sig själv.
Vi har unga modeller idag.
Naomi, varför är hon en bra omslagsmodell?
Hon har en fantastisk personlighet och hon är så vacker.
Hon är superprofessionell.
Redan när hon var 15 kom hon med väskor fulla med saker
och halsband och smink och allt sånt.
Min agent sa: "Jag vill att du gör Elle,
för de vill ta med mig på en tur i Amerika."
Jag kände mig riktigt skyldig.
Mamma visste inte att jag gjorde något av det.
Mamma föddes på Jamaica
och kom till England när hon var tre.
Mamma var min mamma och min pappa.
Jag tror att mycket av mitt driv kom därifrån,
att inte ha en fadersgestalt i mitt liv.
Jag ville alltid göra mamma stolt.
Jag vet hur hårt hon jobbade och uppoffrade allt för min skull.
Så jag gick slutligen hem med modet att berätta för mamma.
Hon blev ursinnig.
Det var inte därför jag hade studerat.
Hon hade betalat mina skolavgifter i alla år.
Och nu skulle jag bli modell?
Men hon sa ja, men hon kunde inte följa med
för hon var gravid med min bror.
Så den 14 april åkte jag till New Orleans.
Naomi var samarbetsvillig då.
Det var hennes första stora jobb. Det var ett äventyr.
SOMMARENS RITNINGAR
Vi gjorde två berättelser, en på stranden...
...och en annan som kallades "Landflickor".
Vi var på en slavplantage när vi tog det här fotot,
sex vita människor och en Svart flicka.
Det är 30 år sedan. En annan värld.
Mamma var nervös.
Vi pratade innan jag åkte.
Hon berättade om rasismen i Amerika.
DÖDA ANDRA LEV SAMMAN
Hon berättade om sydstaterna, om Ku Klux Klan.
Det var det vi visste om Södern i England.
Jag började förstå att jag, kulturellt,
skulle behöva jobba hårt för att känna mig accepterad.
Jag tänkte inte åka hem med svansen mellan benen
och säga att det inte gick, att jag gav upp.
Aldrig i livet.
Jag tänkte ta mig vidare och högre.
Ungefär fyra månader efter att jag fotat för brittiska Elle
kom några människor till London
för de hade hört talas om en ung Svart flicka.
Det var lite som: "Wow, de flyger till England för att träffa mig?"
Jag hade en studio i östra London
och en god vän kom och sa: "Du måste komma hit.
Du måste kolla in den här flickan.
Hon är bara 14-15 år." Steppskola eller något sånt.
Och det var första gången jag såg Naomi jobba, för brittiska Elle.
Hon har närvaro.
Närvaro, jordad.
Det är som en magnet.
Hon som upptäckte henne kontaktade mig och sa:
"Det finns en flicka du borde ta hand om."
Naomi var väldigt respektfull och väldigt blyg, tyst.
Hon imponerade stort på mig.
Jag träffade väldigt bra människor.
Eileen Ford började komma till London
och försökte få mamma att få mig att välja henne som agent.
Jag älskade Eileen Ford.
Jag ser tillbaka på hennes gammaldags sätt...
Hennes gamla, traditionella sätt att vara modellagent på.
- Ja. - Hon var korrekt.
Hon var mest korrekt av alla.
Hur var hon annorlunda?
Hon tog hand om flickorna.
- Ok. - Vi bodde alla med henne,
och, du vet, hon fick ens föräldrar att känna sig trygga.
Då fanns det två stora agenturer i New York.
Det var Ford, Eileen Ford.
Hon var, typ, ordentlig, och du vet,
förväntade sig ett visst beteende av sina "flickor",
och de bodde i hennes hus.
Och sen var det Elite, som hade en väldigt annorlunda energi runt sig.
De kände inget föräldraansvar
och ville inte ha det heller.
Du var inte deras ansvar. De var agenter. Så kändes det.
Jag hade inte en till förälder i agenturen.
Jag var 20 år gammal.
Jag hade hoppat av universitetet för att bli modell i Chicago, det var toppen.
Jag tjänade tusen dollar varje dag.
Cindy Crawford BRA HUD, BEN OCH HÅR
Huvudjobben där var katalogjobb.
Det fanns en stor fotograf, Victor Skrebneski.
Han var en stor fisk i en liten damm.
Victor var helt klart min första mentor i modeindustrin.
Han sa till dig, du vet: "Ok, höger arm ut, upp med axeln",
och när Victor sa: "Stå still", då stod du still.
Du tänkte: "Ok, jag ska inte röra en fena".
Jag svimmade där, mer än en gång, speciellt före lunchen.
Om du var hungrig så svimmade du.
De stöttade upp dig och... ...så gjorde du allt igen.
Det var inte: "Wow, du är så söt, vi ska fota dig."
Det var: "Ditt jobb är att sälja jackan."
"Alla är här för att sälja jackan."
Från DeKalb, en applåd för Cindy Crawford.
Såg hon alltid ut så?
Res dig en sekund. Det är en kropp det.
Behövde hon en träningsperiod eller inte?
Med Cindy var det mer psykologiskt...
Hon var inte säker på om hon ville bli modell.
- Jag var som en slav. - ...mentalt stabil.
Ett barn som skulle synas, inte höras.
När du ser tillbaka på det, när Oprah säger:
"Res dig och visa mig din kropp."
Som att: "Visa oss varför du är värd det här."
Just då tänkte jag inte på det, men efteråt
tänkte jag: "Herregud, det där var verkligen inte ok."
Speciellt från Oprah.
Hennes ambition växer.
Hon får en känsla att hon kan bli, jag säger det nu...
MODELLAGENT PÅ ELITE
...om hon vill, kan hon bli nummer ett.
Jag trivdes i Chicago, staden var lagom stor.
Jag hade en egen lägenhet. Jag kunde köra hem och träffa mamma.
Jag hade en trygg, daglig situation med Victor Skrebneski
och jag tjänade bra.
Victor ser Cindys förändring
Jag erbjöds ett jobb på Bali och det var ett tio dagars engagemang.
Och i Chicago var modelljobben vi gjorde i Chicago.
Det var sällan vi fotade utanför studion eller reste eller så.
Skrebneskis studio hade en dag av de tio...
Hos Skreb, fota underkläder
...och jag frågade om de kunde ta någon annan.
Och de sa nej.
Och de sa inte bara nej, de sa: "Om du drar dig ur",
den här halvtidsdagen eller vad det var, "kommer vi aldrig boka dig igen."
Jag jobbade fyra-fem dagar i veckan, mestadels med Victor.
De var mitt pengajobb.
Jag tjänade mer pengar än mina föräldrar någonsin kunde drömma om.
När jag växte upp fanns det aldrig tillräckligt med pengar.
Och sen, när mina föräldrar skiljde sig,
jag hade sett hur pappa manipulerade mamma ibland med pengar.
Jag tänkte: "Så ska jag aldrig ha det."
När du blir äldre
så vet du när det är viktigt att säga ifrån eller inte.
Jag drog mig ur jobbet. Och jag reste till Bali på tiodagarsjobbet.
Och det var det.
Han bokade mig aldrig mer.
Om du var i Chicago,
och inte jobbade med Victor Skrebnseki,
så var det att ta ett steg neråt.
Ok, så jag ger New York en chans.
Vi gör två framsidor, huvudfotot,
75-årsomslaget och ett digitalt omslag, tror jag.
Ok.
Handen till nacken?
Ja. Och sen kommer jag närmare.
Vackert. Kanske, precis så.
Så där. Det är bättre.
- Åh. - Underbart.
Herregud, vilket bra foto.
Christy ser fantastisk ut med.
Jag vill inte... Fick vi det på bild?
Christy Turlington på Cosmopolitan.
Hon tjänar 500 dollar för tre timmars förberedelser
och 15 minuters poserande.
Inte illa för en flicka som precis tog studenten.
Du lär dig yrket genom att göra det,
du lär dig medan du tittar på och observerar.
Det finns ingen direkt lära.
Nuförtiden sker all magi i efterhand.
På 80- och 90-talen skedde all magi
när kameran klickade.
En stillbild är helig.
Vi tog 100 plåtar för att få den med stort D.
Det vi såg var det vi fick.
Någon höll upp kjolkanten med en fiskelina.
Det kunde vara en Coca-Cola burk
bakom bältet för att hålla in midjan...
Vi hade en massa trick, men ljuset?
Fotograferna jobbade verkligen med ljuset,
för det gick inte att fixa det efteråt.
Och man visste aldrig hur fotot skulle se ut
innan man såg tidningen.
På 1980-talet, ungar, fanns inte internet.
Det fanns nåt som hette tidningar.
Inget Instagram.
CHEFREDAKTÖR
Vi hade inte Facebook.
Vi hade tidningar.
På den tiden skapade tidningarna en inblick i en annan värld.
Och vi hade människor som iscensatte vad kultur skulle vara.
En tidning fängslar förhoppningsvis läsaren
som tar en extra titt på kläderna
och går och köper dem.
REKLAMFORMGIVARE
Harper's Bazaar har stil, Vogue med.
Elle har stil...
Hur ska jag beskriva det?
Men de var alla olika.
Harper's Bazaar har en överklass-stil.
På Elle gick allt snabbt.
Den kom ut en gång i veckan!
För mode är snabbt, om du fattar?
Vogue var alltid modetidningarnas kronjuvel.
Vogue var väldigt internationell.
Amerikanska Vogue var Bibeln.
REDAKTÖR
Jag tror att alla modeller vill vara i Vogue.
REDAKTÖR
Det hjälper hennes karriär. Hon får reklamkampanjer.
Hon får en bra portfolio.
Det finns fler anledningar än pengarna att flickorna vill göra Vogue.
Jag minns att amerikanska Vogue bokade mig för ett jobb på Saint Barts.
Saint Barts för en småstadsflicka...
Det var himmelskt.
Från den fotograferingen fick jag en försöksfotografering för Vogues omslag.
Omslagen var aldrig garanterade.
På den tiden var det... "en försöksfotografering."
Man gick dit och tog några foton
och de granskade dem och sa:
"Ja, den här tar vi", eller: "Nej, vi tar fler med nån annan."
Och man visste inte förrän en månad senare
om man hade blivit vald eller inte.
Det var min dröm... att vara på omslaget till Vogue.
Vilken Vogue som helst. Jag brydde mig inte vilken.
Mitt första Vogue-omslag var italienska Vogue.
Jag minns att jag älskade hur jag såg ut i spegeln
och jag kände mig som en prinsessa.
Italienska Vogue fanns inte överallt,
så efter att jag rest hem igen
tog det lång tid innan jag såg tidningen
för den var inte lätt att få tag på.
Mitt andra Vogue-omslag var en större händelse,
folk lade märke till det, det var för brittiska Vogue.
Jag såg så ung ut,
jag kunde inte fatta att det var jag.
Jag var nog troligen 17 år då.
Patrick Demarchelier fotade det.
Donna Karan hade precis släppt sitt nya märke,
så jag bar hennes ny kollektion på omslaget.
Efter att vi fotat klart tog vi ett porträtt
och jag hade hårförlängningar i håret, jättelångt hår.
Och vi fotade ett porträtt,
när jag stod så här, klassiskt för att skyla mig själv.
Mina armar blev lägre och lägre.
"Kan du sänka armarna, lite lägre?"
Och jag minns att jag var, liksom, självmedveten,
men det var inte nödvändigtvis dåligt.
Det... det kändes bra efteråt.
Jag kände mig vacker.
Patrick var professionell,
men jag vet att jag tänkte:
"Herregud! Jag ska inte... Jag borde inte göra det här."
I slutänden hamnade fotot på omslaget till franska Photo,
som hade en liten läsekrets,
men jag tänkte: "Herregud,"
jag vet inte vad jag trodde,
men inte att det var till ett omslag.
Jag tror inte att det fanns en speciell ålder som man skulle ha
för att ta ett nakenfoto.
Jag tror inte att nån reglerade eller höll koll på det.
Det fanns mycket jag inte visste då,
men mamma sa flera år senare:
"Åh, jag visste att du skulle klara dig.
Du hade huvudet med dig
och du skulle alltid klara dig."
Men jag vet inte om det var någon garanti att jag skulle klara mig.
Det var bara, du vet... "Kör." "Lycka till."
Cindy Crawford är nu den populäraste och mest igenkända kändisen.
En man skulle få en klapp på axeln: "Bra jobbat."
"Jag stiger inte ur sängen för mindre än tiotusen dollar/dag."
Det är hälften vunnet.
Det kommer en dag när allt tar slut.
UNDERTEXTER: MY JOHANSSON