Vítejte v New Yorku.
Na přílet do New Yorku nikdy nezapomenu.
Po odchodu z letiště se před vámi zjeví budovy na horizontu
a zůstanete zírat. Vyrazí vám to dech.
Předčil veškerá má očekávání.
V New Yorku to prostě žilo.
Lidé zpívali v ulicích.
Jako tanečnice jsem ze všeho nejdříve chtěla navštívit
Školu tance Alvina Aileyho.
TANEČNÍ DIVADLO
New York pulzoval nepopsatelnou energií.
Pro mě byl New York kouzelný.
Nechyběla mu ta pověstná surovost, kterou se tak proslavil.
Zdi pokrývaly graffiti, hlavně v centru.
Tak jo, Limelight čeká.
Líbilo se mi, jak se všichni parádí, když jdou ven.
Tak to má být!
Měli jsme se sejít na večeři...
Chodili jsme na Times Square, než se celé vyklidilo.
TANEČNICE
Za časů peep shows. Tam jsme nechodili,
jen se snažím říct, že New York býval úplně jiný.
Trochu ošumělý, ale zábavný.
Za mých časů zažívala móda v New Yorku
takový zlatý věk, řekla bych. Ale...
Jestli ne, tak mi to neříkejte. Nekažte mi to.
SUPERMODELKY
Jak si vedu?
Vedete si skvěle!
Děkuji!
Když jsem přijela,
bylo mi dvacet.
Znala jsem Chicago, věděla jsem, jak vypadá město,
ale New York je zvláštní ekosystém.
Zkoušela jsem jezdit metrem, ale trochu jsem se bála.
Mávala jsem na taxíky.
Někdy zastavili, někdy ne.
Nemohla jsem pochopit proč, až mi to jednoho dne docvaklo.
„Aha, to světlo musí svítit.”
V New Yorku jsem kolikrát zvedla ruku do vzduchu
a taxík prostě jel dál.
Pak zamávala Christy a okamžitě stavili.
Taxikář povídá: „Do Brooklynu nejedu.”
Říkala jsem si: „Co to plácá?”
Došlo mi to, když si Christy musela stoupat přede mě,
aby mi přivolala taxík.
Všechno bylo nové.
Vzrušující. Výzva za výzvou.
Postavte se nám tady. Hned mám lepší den.
Kamarádka vizážistka
mě nechávala spát u ní na gauči.
Po třech měsících mi řekla,
že bych si měla najít vlastní byt.
První byt jsem dostala před 18,
stěhovala jsem se hned.
Bylo to takové prostorné podkroví,
ale bez jídla v lednici, a také bez nábytku.
Pracovala jsem bez přestání, ale agentury si berou hodně peněz.
Nájem také něco stál, všechno něco stálo.
S Christy jsme spolu bydlely. V jednom pokoji.
Jen jsme tak blbly a prostě se bavily.
- Cítila jsem se s nimi dobře. - Tak jo...
Byly jako mé sestry.
Když jsem v New Yorku začínala,
připadalo mi to jako
normální práce, prostě jen práce.
Jako ve Working Girl.
JARO 1987
Cestu jsem si musela prorazit sama.
Rodiče mě za ručičku nevodili.
Kdybych si pronajala byt a nemohla si dovolit nájem, hádejte, co by se stalo.
Musela bych se vrátit domů.
Žádná zadní vrátka.
Hodně mě to motivovalo, tvrdě jsem dřela.
Francesco Scavullo mě zabookoval pro Cosmopolitan.
Líbila jsem se mu, protože jsem mu připomínala Giu.
Gia byla miláček mnoha fotografů.
Má agentura tvrdila: „Máme mladou Giu.“
Tyhle dívky pracovaly velmi tvrdě
a bez přestání.
Člověk z nich měl pocit,
že chtějí víc, než se jim dostává.
Neustále na ně tlačili...
MODELINGOVÁ AGENTKA
...aby byly dokonalé.
Pořád se zdokonalovaly,
chtěly víc, byly zvědavé, věděly, co dělají,
nechyběl jim zápal.
- Poběží to dnes večer? - Jo.
- Fajn. - Neusni, je to v půl jedné.
- Ale ne... - Jak ne? Ano!
Já zítra ráno fotím, nevydržím vzhůru.
Když jsem začínala fotit pro Vogue,
pořád jsem chodila za redaktory:
„Chci dělat se Stevenem Meiselem. Můžu dělat se Stevem?”
Polly Mellen mi tehdy řekla:
„Myslím, že nejsi jeho typ.”
Ptala jsem se: „Jak to myslíš?”
Steven je velkým umělcem naší doby.
Podíval se na modelku...
REDAKTOR
...a uměl předpovědět, co ji čeká.
Když jsme se poznali,
jen jsme tak se Stevem chodili
a fotili snímky na Polaroid.
NÁVRHÁŘKA
Člověk hned poznal, že má dobré oko.
Někoho uviděl,
nastavil si ho podle svých představ.
Prostě to v hlavě viděl.
Steven začal s focením
na samém začátku 80. let.
FOTO: STEVEN MEISEL
VIZÁŽISTA
A zřídil si studio na 23. ulici.
Říkalo se mu „klinika”.
Dívky za ním chodily a on je učil, jak pózovat.
Dokázal je úplně proměnit.
Z těch nadanějších se staly hvězdy,
vzaly jeho um a celý ho vstřebaly.
Prahly po vědomostech.
Měl ve studiu zrcadlo, do kterého se modelky dívaly,
pomáhalo jim...
KREATIVNÍ ŘEDITEL
...se lépe nastavit.
Mohly kontrolovat, zda mají nohu ve správném úhlu.
Vzpomínám,
jak mě poprvé poslali pracovat se Stevenem Meiselem.
Chtěla jsem se mu zalíbit.
Zeptal se: „Můžeš udělat krok? Dlouhý?”
Tak říkám, že ano.
A on: „Dokážeš se trefit na značku a soustředit zároveň?”
Povídám, že ano.
Tak jsem to tak párkrát udělala.
A tím začala naše spolupráce.
Všichni jsme mohli přiložit ruku k dílu.
Pro mě to suplovalo školu.
Steven se rád zapojoval.
Šel k vám, aby vám upravil účes.
Pomáhal s líčením.
Jako bychom byli v naší malé soukromé dílně. Hráli jsme si.
Když jsme na focení neměli plán,
dali jsme hlavy dohromady,
a společně vymýšleli,
jak to provedeme.
Neustále jsme stavěli, bourali a zase stavěli.
Při focení vytvářel skutečně důvěrné a bezpečné prostředí.
Cítila jsem, že mu na mě záleží.
Myslím, že se staral o to, jestli se cítím pohodlně,
poznal, když jsem se necítila dobře, aniž bych něco řekla.
Spojovalo nás takové jedinečné, rodinné pouto.
V 16 letech jsem pracovala se Stevenem Meiselem pro americký Vogue.
Nohy už tehdy měla tak dlouhé jako dnes,
třímetrové.
VIZÁŽISTKA
Steven jí hned začal přezdívat Bambi, protože tak se chovala.
Neskutečně plaše, krčila se.
Ve skutečnosti taková není, ale na tom nezáleží.
Studovala tanec, takže si pomáhala nohama a celým tělěm.
Přemýšlím.
Úplně první byly ty taneční fotky, ale nevím, jestli je tu mám.
Práce se Stevenem Meiselem je jako vzdělávací program.
Formuje vás tím nejjemnějším způsobem,
skoro si říkáte: „Jak ze mě tohle dostal?
Nevěděla jsem, že to v sobě mám.”
Bylo štěstí, že jsem toho úžasného muže potkala.
Považuji ho za rodinu, hodně pro mě znamená.
Pochopila jsem, že rodinu si člověk může vybrat.
Otce jsem nepoznala,
máma mě měla v 17 letech.
Nejspíš byli stejně staří.
Ten pocit opuštění...
Nic, co mohla udělat, ho nemohlo změnit.
Myslím, že i to mě částečně pohánělo.
Chyběl mi otcovský vzor.
Ale usmálo se na mě štěstí.
Když mi bylo 16, pracovala jsem v Paříži. Žila jsem sama.
Jednoho dne mi ukradli kabelku.
Vzali všechny mé peníze.
Přesněji řečeno, cestovní šeky. Ty mi dala máma.
Kolegyně modelka mě z lítosti vzala na večeři.
A tehdy jsem poznala Azzedina Alaïu.
Azzedine Alaïa byl skutečně tajuplný návrhář.
MÓDNÍ NOVINÁŘKA
Azzedine si rád pohrával se ženskou formou.
Ženskost není jen tak.
MÓDNÍ NÁVRHÁŘ
Některé věci nelze definovat.
Jeho návrhy byly velmi přiléhavé, velmi sexy, velmi svůdné.
Některé jeho kousky působily jako návrhy od architekta.
Ale pohodlné. Hýbaly se společně s vámi.
Byl to opravdu milý člověk.
Nemluvil anglicky. Já nemluvila francouzsky.
Ale nějak to fungovalo.
A pak mi dal šaty,
řekl mi, ať se obléknu, aby viděl,
jak na mě vypadají jeho modely.
Oblékla jsem se
a jemu se to líbilo.
Pak se zajímal, kde jsem ubytovaná. Tak říkám, že v hotelu Lenox.
Zeptal se: „Kde je tvá matka?”
Povídám: „V Londýně.”
Máma umí francouzsky.
Tak řekl: „Zavolej jí.”
Zavolala jsem mámě a promluvili si spolu.
Pověděl jí, že se o mě postará,
že mě vezme pod svou střechu,
že budu v bezpečí.
Máma netušila s kým mluví,
nikdy se nepotkali, ale věřila mu.
A o den nebo dva později
jsem se přestěhovala do Rue du Parc-Royal.
NADACE AZZEDINE ALAïA, PAŘÍŽ
Překrásné šaty.
- Ty jsem nosila. - Vážně?
- Kus umění. - Ano.
Tatínek byl génius.
Ano, to byl.
Tady jsi.
Myslela jsem, že bude žít navždycky.
- Nenapadlo mě... - Ano.
Nemyslela jsem na to, že nás někdy opustí.
Naomi se stala Alaïeho můzou,
byli téměř jako rodina.
Tolik mě toho naučil.
Poznala jsem skvělé lidi.
Poznala jsem umění, architekturu, návrhářství.
Ale hlavně jsem ho mohla sledovat při práci, být součástí procesu.
Opravdu se ke mně choval jako k dceři.
Připravoval mi snídaně, vařil večeře.
Samozřejmě, že jsme se i hádali.
Proplížila jsem se oknem ven a šla pařit.
Pak mu volali, že jsem v klubu.
Přišel mě vyzvednout.
A než mě odvezl, pronesl: „Nosíš to špatně.”
Začal mě upravovat.
„Ten pásek bys měla mít takhle. A tohle,
Víte, musíte chápat,
že jeho butik sloužil jako má šátní skříň.
Která 16letá dívka může říct,
že používá Alaïeho obchod jako šatní skříň?
Když zemřel,
otřáslo to se mnou.
Můj život by bez něj rozhodně vypadal jinak.
Byl mým strážným andělem v tomto byznysu,
vedl mě.
Víte, jednou...
Kreativní ředitel cítil potřebu mi sdělit, že mám dokonalá prsa,
a zaroveň cítil potřebu si na ně sáhnout.
Okamžitě jsem zavolala Alaïe.
Zavolala jsem Alaïe a on ho vyhlásil.
Vynadal mu.
Už se ke mně nikdy nepřiblížil.
Bylo dobře, že jsem otevřela pusu a ozvala se.
Věřím, že to mě zachránilo,
a také to, jací lidé mě obklopovali.
Všechny vás zdravím.
- Ahoj. - Ahoj.
Jean-Luc Brunel se ve svých padesáti nechal natočit u castingu na Floridě
při své oblíbené disciplíně.
„Chytání modelek”,
jak se v branži říká.
Courtney Powell byla součástí pařížské agentury Karin Models.
„Chtěl mě poslat na focení plavkové kampaně.
Říkal, že mé míry musí být dokonalé,
že bych měla vypadat takhle a takhle.
Chtěl, abych si vytáhla tričko.
Začal se mě dotýkat.”
Courtney se mu prý několikrát vzepřela.
„Od chvíle, co jsem odmítla Jeana-Luca Benela,
jsem neměla žádnou práci.”
Poznala jsem Jean-Luca Benela,
nechvalně proslulého francouzského agenta,
který tehdy řídil francouzskou agenturu Karin Models.
Fordovi a Karin Models fungovali jako partnerské agentury.
Jela jsem do Paříže
a Fordovi mi zařídili bydlení v Jean-Lucově bytě.
Každý byl někdy mladý.
Dostanete se do situací, které jsou pro vás...
úplně nové, že?
Ten staší chlápek vás drží v šachu,
může ovlivnit celou vaši kariéru.
Věříte mu.
Znáte to, starý příběh.
Nic se nestalo, často chodil pryč.
Když si na to dnes vzpomenu, jen mě to rozčílí.
Je zázrak, že se mi nic nestalo.
PO VYLOUČENÍ Z AGENTURY...
EPSTEINŮV SPOLEČNÍK OBVINĚN ZE ZNÁSILNĚNÍ
Mě už u nikoho nic nepřekvapí.
I když někoho znáte,
nemůžete vědět, čeho je schopný.
Vedoucí Elite Europe,
který řídí činnost evropských poboček agentury...
MODELINGOVÝ AGENT
...pan Gérald Marie.
Vzala jsem si svého agenta.
Géralda Marieho.
Myslela jsem si, že je okouzlující.
Líbilo se mi, že ho nic jen tak nerozhází.
Když spadá pod Elite, je dobrá.
Pokud naše dívka nevydělá 200-250 tisíc dolarů ročně,
pošleme ji dál.
Bylo jí teprve 22, tak mladá.
V New Yorku jsem ho nepotkávala.
Když jsem Lindu poznala, už měli po zásnubách.
Opravdu mě donutil
pracovně zabrat.
Připadal mi jako skvělý chlap.
Tvrdil, že je asistentem německého fotografa.
A vlastně mi byl protivný.
Ale něco se stalo!
Potkali jsme se znovu a já zjistila, že není.
Zamilovala jsem se.
Být asistent německého fotografa se vyplatí.
Chci jen žít šťastně navěky. Nic víc.
V Paříži jsem žila asi tři roky...
...a pomalu stoupala po žebříčku,
než jsem měla pocit,
že jsem opravdu uspěla.
Začala jsem šetřit peníze.
Pracovala jsem s těmi nejlepšími fotografy.
Ale chtěla jsem na obálku Vogue.
Jakéhokoli. Snila jsem o tom.
Jela jsem na focení s Peterem Lindberghem.
Peter chtěl podtrhnout mou androgynní stránku,
trval na tom, abych si zkrátila vlasy.
Vysvětloval, že už jsme toho s dlouhými vlasy nafotili spoustu.
„Pokud se chceš posunout, měla bys do toho jít.”
Zeptala jsem se mámy, co si myslí.
Povídá: „Ale proč? Budeš jediná s krátkými vlasy.”
Tak říkám: „Na tom přece není nic špatného.”
Vešla do studia a zahlásila: „Můžeme.
Ostříhejte mě.”
A Julien, její kadeřník,
jí sčesal vlasy dozadu a zeptal se: „Všichni v pohodě?”
A ona řekla: „Ne, ne.” Rozplakala se, víte?
Ale Julien vzal nůžky a šmik!
Jedno šmiknutí a vlasy byly fuč.
Po stříhání jsem jela do Milána
na módní přehlídky.
Měla jsem nasmlouvaných asi 20 přehlídek.
Zkoušelo se oblečení,
všimli si mého účesu
a postupně začali rušit mou účast.
Odchodila jsem čtyři přehlídky.
Hotovo.
Den nato
mě namísto přehlídek
ŠÉFREDAKTORKA
Franca Sozzani poslala letadlem za Stevenem,
a ten mě nafotil.
Asi o dva týdny později...
VOGUE ITÁLIE
...jsem na obálce italského Vogue.
A po něm následovaly všechny ostatní Voguey.
Přišel britský Vogue,
francouzský Vogue, španělský Vogue,
americký Vogue.
V tu chvíli jsem si říkala, že jsem to dokázala.
Po třech letech.
Myslím, že tehdy jsem získala sebevědomí.
Od té doby se všechno jen zlepšovalo.
Jako dítě nenávidíte, když se něčím odlišujete.
Mít pihu krásy,
jak jsem se to snažila nazývat...
Nelíbila se mi, sestry si ze mě utahovaly,
že pihy krásy jsou napravo,
a nalevo jsou pihy ošklivosti.
Když jsem začínala fotit,
pořád se to řešilo.
„Zakryjeme to líčením?
Vlastně nemůžeme, je vystouplá.”
SIGNÁLY ROKU '87, CO SE MĚNÍ V MÓDĚ
Na mé první obálce pro britský Vogue ji vyretušovali.
Soud se odročil.
S Richardem Avedonem
jsem poprvé pracovala na obálce pro americký Vogue.
Jsem portrétista a fotograf žen.
Oblečení jsou prvky, které mi pomáhají,
stejně jako ženy,
utvářet a vyjadřovat...
FOTOGRAF
...určité věci.
Avedon je legendou mezi fotografy.
VEDOUCÍ FOTOGRAFIE
Legendou v historii umění
skrz dějiny fotografie.
Dílo Richarda Avedona
nikdy nepřestalo rezonovat. Je to mistr.
ZAKLADATEL
Jeden z nejznámějších snímků na světě, Dovima se slony.
Avedonovy fotky jste viděli, i když o tom možná ani nevíte.
U Avedona panovala úplně jiná atmosféra.
Nebylo to cvak, cvak, cvak.
Bylo to: „Fajn, a teď cvak.”
Myslím, že se mu líbilo, jak vzorná jsem studentka.
Dávala jsem pozor.
Naučil mě, jak se ukázat.
Vykřesat jiskru.
Z toho focení vzešly dvě obálky.
UPŘÍMNÁ ZPOVĚĎ
Srpnová a říjnová pro rok 1986.
Americký Vogue mou pihu neretušoval.
A tím to haslo. Diskuze skončila.
Trochu jako by Vogue podepsal povolení.
Jestli to nevadí jim, nebude to vadit nikomu.
PAŘÍŽ
Podíváme se na tohle vydání.
Kdy musí být připravené k tisku?
Kdy je uzávěrka?
- Koncem února. - Výborně.
Dáme tam Kehindea Wileyho,
letos maluje můj portrét do Národního muzea portrétů.
SCHŮZKA S HOSTUJÍCÍM REDAKTOREM
Skvělá fotka, líbí se mi.
Líbí se mi, že je tam Christy, je tam Kate.
Bridget Hall.
Panečku, jsou tu všichni.
Tuhle nechci. Ne.
Chybí nám tu modelky.
Chtěl jsem říct, že máme Iman.
Iman a Katouchu.
Ano!
A Faridu.
Vážím si práce Beverly Johnson, Iman,
Naomi Sims, Donyaly Luny,
Gail O'Neill, Karen Alexander.
Cením si práce žen, které přišly přede mnou.
Ale mně to nestačilo,
chtěla jsem dosáhnout výš, posunout hranice.
Chtěla jsem mít to, co bílé modelky. Chtěla jsem to taky.
Takže jsem v roce 1987
požádala o svou první obálku pro Vogue.
Přišlo mi, že neví, jak odpovědět. Že neví, co říct.
Cítila jsem se trochu v rozpacích, byla ve mně malá dušička.
Říkala jsem si, že jsem měla raději mlčet,
že stejně nebudou souhlasit.
Platila spousta omezení pro černošské modelky
a ona bojovala
proti systému, ve kterém člověk musel být běloch,
aby se dostal na mola nebo do módních časopisů.
Tou dobou jsem pracovala pro Saint Laurenta,
řekla jsem jim to.
Saint Laurent vždy zastával názor,
že na barvě pleti nezáleží.
MODELKA/AGENTKA
Nevěděla jsem, jakou má Saint Laurent moc.
Bravo!
Netušila jsem, že promluví.
Jedna z mých nejlepších kolekcí.
MÓDNÍ NÁVRHÁŘ
Její tvorba byla náročná,
ale když je to náročné, stojí to za to.
A než jsem se nadála, stála jsem v New Yorku
s Patrickem Demachelierem.
VOGUE PAŘÍŽ
Dokud nevyšlo, neměla jsem tušení,
že je to první obálka francouzského Vogue, na které otiskli čenošku.
Nevnímala jsem to jako prolomení zábran,
prostě jsem cítila,
že tím to nemůže skončit.
Tímhle úspěchem to nesmí zhasnout.
ZÁŘÍ
Ale pak jsem fotila obálku pro americký Vogue.
A netušila jsem, že bude zářijová,
protože jsem pořád...
Časopisy v Americe mě naučily,
že únor je měsíc pro černochy.
Každú únor dali na obálku všech časopisů
černocha.
To jsem věděla. To jsem pochytila.
Neuvědomila jsem si, že březnová a zářijová čísla se prodávají nejvíce.
Šla jsem od zakázky k zakázce
a žila svůj vlastní život.
Jakmile jste na obálce amerického Vogue,
je to v kapse. Tehdy jsme pronikly na mola.
což byla novinka.
Tenkrát jste buď fotili do časopisů,
nebo chodily po mole.
Módní přehlídky byly tiché záležitosti.
Účastnili se jen ředitelé společností...
NÁVRHÁŘ
...obchodníci s oblečením, módní tisk a nikdo jiný.
Najednou začaly
po molech chodit holky z časopisů.
Postavili na mola všechny.
To změnilo formát.
MÓDNÍ REDAKTORKA
Modelky z časopisů
chodí po mole.
Jako by člověk viděl filmovou hvězdu.
Bylo to vzrušující!
Holky molo osvěžily.
Nechodily jako prkna: „Bum, bum, bum, bum, bum.”
Tyhle modelky si hrdě vykračovaly vpřed.
MÓDNÍ NOVINÁŘKA
Dávaly průchod své osobnosti. To byl záměr.
Většinou jsem se dívala před sebe,
snažila se jít rovně a působit příjemně.
Dívala jsem se na lidi, co znám a mrkala.
Vzpomínám si, jak za mnou na přehlídce Versace
přišli tři fotografové do zákulisí a ptali se: „Můžeme s vámi mluvit?”
Myslela jsem, že mám průšvih.
Ukázali mi moje fotky.
Na všech snímcích jsem se dívala dolů,
protože jsem koukala po svých kolegyních a přátelích.
Povídají: „Můžete se dívat naším směrem,
až dojdete na konec mola?”
A já říkám: „Samozřejmě, omlouvám se.”
Když jsem zvedla oči,
zaskočilo mě to.
Nemohla jsem uvěřit, kolik fotografů tam sedí.
V zákulisí je pěkná honička.
Ale my ho milovaly.
Ten chaos a adrenalin jsme si užívaly.
Za chvíli půjde tahle strana.
Každá z nás si myslí: „Já tu nemám co dělat.”
Můžu říct: „Dám si tohle víno.”
Nebo: „Hermés? Toho zbožňuju.”
Jako mladší jsem ani netušila, co nějaký Hermés je.
Ale člověk se rychle naučí zapadnout a přizpůsobit.
Cindy rozhodně platila za tu vážnější,
ale věděly jsme, jak ji uvolnit, aby se také bavila.
Tequila.
Na těchto modelkách bylo fantastické,
že nechodily strojeně,
nic nepředstíraly. Bavily se.
Nikdo nechodil jako Naomi.
Její chůze přímo křičela: „Jděte mi z cesty,
protože ať jdu kamkoliv, tak mi to patří.
Vzpomínám, jak má matka,
zarytá heterosexuálka středního věku,
v tu chvíli jí bylo něco přes šedesát,
po přehlídce mi řekla:
„Zlato, s Naomi Campbell bych se vyspala i já.”
Zlaté časy!
Ale vězte, že ani tyto zlaté časy...
...nebyly bez chybičky.
Protože...
Někdy Naomi na přehlídky nechtěli.
Víte, nerozuměla jsem tomu.
Naomi mi připadala mnohem krásnější,
měla o tolik hezčí tělo než já.
A lepší chůzi.
Říkala jsem si: „Proč ji nebookují?”
Návrháři tenkrát přemýšleli jinak.
„Letos chceme jen jednu černošku.” Tak to tehdy bylo.
„Černošky předváděly jen v létě.
Černošky vynášely jen oblečení křiklavých barev.”
Povídám jim: „Pokud nechcete ji, nedostanete mě.”
Linda a Christy kvůli mě hodně riskovaly.
Stály při mě, podporovaly mě.
A to mi pomohlo jít dál.
Chodila jsem po velkých molech, nosila krásné oblečení,
ale když přišlo na reklamu,
tak se mnou nepočítali.
A to mě opravdu zraňovalo.
Čas od času mě pozvali, aby mě uchlácholili,
nebo abych si myslela, že budu pracovat,
ale pak jsem dorazila a seděla na místě
od devíti do šesti, aniž by mě použili.
Jen to posílilo mé odhodlání.
Že se sebou nenechám tak zacházet, že se nenechám zahnat do takové situace.
Můžeme sehnat zeď, o kterou se Christy opře?
- Jasně. Černou nebo bílou? - Bílou.
Ještě máme toho Calvina.
S tou kostkou? Možná by stačil jen roh.
- Nebo... - Mohla by...
Jen se opřít. Myslím, že...
Christy, můžeš trochu z profilu?
Ano, přesně tak. Typicky Calvin Kleinovské.
Ano, velmi. Klasika.
Pro Calvina Kleina jsem pracovala 33 let.
Bylo mi asi 17, když jsem ho poznala,
seznámila se s jeho značkou, přehlídkami a vším ostatním.
Víte, něčím mě upoutal, i jako dospívající dívku,
všechny ty reklamy.
Znala jsem Calvin Klein džíny a parfémy.
PRO MUŽE, PRO TĚLO
Obsession byl hit.
Musíte vyvolat nadšení,
aby lidé zaregistrovali vaši reklamu,
ať už v časopise nebo v televizi.
Království vášně kraluje posedlost.
Obsession od Calvina Kleina.
Ta vůně.
„Ach, ta vůně.”
SPOLUZAKLADATEL
Když slyšíte „ta vůně,”
vaše mysl se přenese na určité místo.
Na společnost mám určitý vliv.
Dokáži měnit názory.
Mohu lidem vnuknout určitou emoci.
Uměl správně využít tehdy dostupná média.
Jako například bilboardy, časopisy,
aby svou představu prezentoval velmi uhlazeným,
ale kontroverzním způsobem.
Co mě dokáže oddělit od džínů Calvin Klein?
Nic.
DŽÍNY CALVIN KLEIN
Chtěl, aby ze všeho čišela erotika, aby to bylo sexy,
každý spí s každým.
A pak přišel AIDS.
A všechno se muselo uklidnit,
všechno chtěli zmírnit.
Představil parfém s názvem Eternity.
Měl odkazovat na rodinu.
A jako tvář parfému si zvolil Christy.
Mám spoustu vzpomínek z kampaně pro Eternity
na Martha's Vineyard.
Snímky nafotil Bruce Weber.
Hezky nás to sblížilo, bavili jsme se.
Slunce zapadalo, světlo bylo úžasné.
Z dívek čiší silná touha.
FOTOGRAF
Touha vystoupit z davu a někým se stát.
Bruce Weber
za pomocí svého objektivu změnil svět fotografie a módy.
Silně nalíčené dívky proměnil
v přírodní krásky,
které byly zdravější a jen zářily.
KREATIVNÍ ŘEDITELKA
Na té smlouvě jsem ročně vydělala téměř milion dolarů.
Vzpomínám, jak jsem ji v noci někde v kanceláři podepisovala
společně s agenty.
Neměla jsem vlastního právníka.
Odpracovat jsem musela asi jen sto dní v roce,
což opravdu není moc.
Nemohla jsem dělat pro nikoho jiného,
nepřipadalo v úvahu. Ani do článků.
Ale kampaň pro Eternity byla vysoce sledovaná,
takže reprezentovat Calvina Kleina
mi připadalo jako vrchol úspěchu tehdejší doby.
Eternity, Calvin Klein.
Nový sjednocující make-up.
Pro modelku
je smlouva s kosmetickou značkou výhra v loterii.
Zničehonic máte zaručenou práci.
Už doma nepřemítáte:
„Tuhle kampaň bych mohla dostat, ale také nemusela.“
Přivítejte prosím Cindy Crawford.
Jak se vede? Rád vás vidím. Díky, že jste přišla.
Právě ji jmenovali tváří Revlonu.
Co z toho kápne? Rtěnka zdarma?
Ano. To a snad také více volnosti.
Více volnosti na co?
Na co budu chtít.
Šlo to skvěle. Dostávala jsem dobré kampaně.
Použijte Flex, předveďte objem.
A pak si mě v roce 1988 zničehonic
pozvali do Playboye.
Všichni kolem mě si tehdy mysleli, že bych pro ně fotit neměla.
Má modelingová agentura měla za to,
že Playboy nesedí do mého repertoáru.
Tehdy měl Playboy stále jistou pověst,
která některé lidi mohla odradit.
Věděla jsem, jakou platformu Playboy nabízí, a co představuje.
Rozhodně se nacházel mimo obvyklou trasu
tehdejší Vogue modelky.
Nabídka přišla od fotografa Herba Rittse.
S Herbem Rittsem jsem spolupracovala často,
přespávala jsem u něj doma, byli jsme dobří přátelé.
Důležitou součástí mé práce
je umět číst mezi řádky, stát se jakýmsi diplomatem.
FOTOGRAF
Musíte toho druhého skutečně poznat,
pochopit, jaký je, a tyto znalosti využítk dosažení vašeho cíle.
Vlastně nevím. Něco mě k tomu táhlo,
takže jsem tu nabídku navzdory radám svých agentů přijala.
Ale řekla jsem: „Honorář může být nižší,
pokud budu mít kontrolu nad snímky.“
Požadovala jsem právo je neotisknout, kdyby se mi něco nezdálo.
S Herbem jsme focení zkombinovali s další cestou
pro francouzský Vogue na Havaj.
Nafotili jsme snímek pro Vogue,
a pak snímek pro Playboy.
Téměř nebylo poznat, který snímek je pro Vogue...
FRANCOUZSKÝ VOGUE
...a který pro Playboy.
Fotky působily velmi přirozeně.
Opravdu se mi líbily.
A to je pro mě důležité.
I když učiním rozhodnutí, se kterým ostatní nesouhlasí,
pokud jsem se rozhodla sama za sebe,
tak to něco znamená, i když jde o Playboy.
ZÁBAVA PRO MUŽE
Nikdy jsem svého rozhodnutí nelitovala.
SUPERMODELKA CINDY CRAWFORD OD SUPERFOTOGRAFA GERBA RITTSE
I když jsem nahá, nepřipadám si tak.
Hodně záleží na tom, pro koho fotím.
Někdy si připadám úplně oblečená.
Jde o celkové pojetí.
Pokud je focení vkusné, člověk se nahý necítí.
Lidé si možná myslí:
„Vypadá, že se cítí ve své kůži.“
Ale ne vždycky to tak je.
Protože jsem to nevnímala tak, že se já,
Naomi, svlékám.
Cítila jsem, že hraji roli někoho jiného.
Takže jsem neměla pocit, že jsem...
Připadala jsem si oblečená, to mi věřte.
Obdivuji ty, co se cítí pohodlně ve vlastní kůži
a nemají problém se odhalit.
Pokud pracuji s někým, komu věřím,
s někým, koho respektuji a rozumím jeho představám,
pak jsem ochotná zariskovat.
Když věřím člověku, který snímek zachycuje,
vím, co si představuje,
a vím, že mé pohodlí se na snímek propíše,
učiní ho poutavějším nebo zajímavějším,
pak jsem toho do jisté míry schopna.
Ale pokud tam schází důvěra a fotograf mi řekne:
„Tak šup! Ať to máme!
Do toho, já jsem jen fotograf.“
To nedokážu.
Nemůžu prostě jen přijít a předvést se.
To vyžaduje čas a důvěru, ať je objektiv jaký chce.
Herb měl takový...
Před jeho objektivem jsem se nikdy ani v nejmenším necítíla nepohodlně.
Výborně, skvělý. To je ono.
Líbí se mi, že tu nejde o módu.
Ano, jsou nahé, ale dobře se znají.
A pak je najednou všechny spojíte
a necháte vzájemně se poznat.
Cítím upřímnost, když se na ten snímek dívám.
Není to vyloženě sexuální.
Každá z nich dává na odiv svou duši.
Cítíte jejich oči. Jde především o oči a jejich pohledy.
Jde o typicky Herbovský snímek. Jsme nahé, ale nejsme sexy.
Vnímaly jsme tu lehkost existence bez ošacení.
Snímky jsme fotili s Christy i bez ní,
protože tehdy nemohla být ve verzi pro Rolling Stone.
Měla jsem smlouvu s Calvinem a nemohla dělat nic jiného.
Herb tehdy řekl: „Přidej se na pár snímků.“
A já si uvědomila, že lidé si své modelky na kampaň cení
právě kvůli všem ostatním příležitostem,
kvůli tomu, že někde může být lákavější a odvážnější projekt.
A nechat se o to všechno ochudit...
Najednou mi to nepřipadalo tak lákavé.
Fajn.
- Hodně ti to vyrostlo, mami. - Já vím.
Jedu až z New Yorku, abych tě stříhala?
S rouškou se to špatně bere kolem uší.
MATKA CHRISTY
Já vím. Necháš mi tam něco?
Ráno jsem říkala kamarádkám u kafe:
„Jasně, že umí stříhat.“ Povídám: „Jo,
kdysi stříhala vlasy i Oribemu.“
Má chvíle slávy.
A dovolil ti to.
Kadeřník.
Mohla bys jít znovu nakrátko.
SESTRA CHRISTY
Občas si také říkám.
Ale pomalu to dorůstá.
- Mě se to líbilo, šlušelo ti to. - Možná někdy.
Mělo to šmrnc.
Podívejte se sem. Super.
Došlo mi,
že mi smlouva s Calvinem Kleinem nevyhovuje.
Ne, že by byla vyloženě špatná,
ale nikdy jsem se necítila vyčerpaně, ani unaveně.
Měla jsem spoustu energie.
Tak jsem se rozhodla jemně upravit podmínky tím,
že jsem se ostříhala.
Když mě můj kamarád Oribe stříhal,
smáli jsme se: „Bože, to bude průšvih.“
Ale ve skutečnosti mě to netrápilo.
Radost z toho samozřejmě neměli.
Myslím, že Calvin byl naštvaný,
protože když podepíšete smlouvu, nesmíte na sobě nic měnit.
Takže zničehonic se ostříhat,
to byla čára přes rozpočet.
Přepsání smlouvy...
- Vím, je to těžké. - Ale také...
...můj vztah s Calvinem nenarušilo.
Dál jsem propagovala Eternity a dokonce zahájila jeho přehlídku
během následující sezóny se svým novým účesem.
Podobným smlouvám už tehdy zvonila hrana,
protože prostě nedávaly smysl.
ROZVÁZÁNÍ SMLOUVY
Agentury jsou mocné
a předstírají, že to není pravda.
To ony mají pracovat pro vás.
Nebudeme si nic nalhávat, tady nejde o osobnost,
chemii nebo: „Tady jsme jako rodina.“
Pro všechny zúčastněné je to obchod.
Od té doby jsem smlouvu s agenturou nepodepsala.
Vítejte u Style, já jsem Elsa Klensch,
přináším trendy z oblasti módy a krásy.
Ke konci 80. let se přiřítila smršť nových médií.
Zničehonic se objevila kabelovka,
bylo třeba více materiálu.
Žačneme příběhem, který žhne od počátku jarních přehlídek...
Zájem o módu narůstal.
MÓDNÍ NÁVRHÁŘ
Elsa jako první na módu nahlížela
z pohledu módního odborníka.
Klein experimantoval se siluetami.
Zaměřil jsem se na křivky, mé modely je mají potrhnout.
A to rozpoutalo lavinu změn.
Modelky zná každý,
ale musíte být...
Modelky zná každý? Zajímavé.
Myslíte třeba, že naše IQ je dvoumístné hodnoty a podobně?
- Nemluvím o vás. - Ne, ale...
Před televizí na mnoha místech v Americe chybělo kulturního vyžití.
BÝVALÝ ŘEDITEL
Kabelovka v podstatě vzala to,
co se odehrávalo v rušném New Yorku
a pouštěla to skrze satelit
do celé země.
HUDEBNÍ TELEVIZE
Když jsme MTV na začátku 80. let spustili,
nešlo jen o hudbu,
ale také o vystavení lidí všemožným novým věcem
ze současné kultury.
Řekli jsme si: „Co takhle ukázat více trendů
přímo z ulice?
Najdeme novou tvář, nového uvaděče.
Módního experta MTV.“
Móda se stále týkala především žen,
ale pak se to přehouplo. Playboy kupovali převážně muži,
trh se měnil.
Focením pro ně se mi zdvojnásobilo obecenstvo.
A tyto dvě věci vyústily v MTV.
Chtěli modelku nebo někoho z módních kruhů,
ale zároveň někoho, kdo přitáhne mužské diváky.
Schůzka trvala asi 30 vteřin. „Jdeme do toho.
Můžeme začít příští týden?“
Vítejte v House of Style. Já jsem Cindy.
Je to má velká MTV premiéra.
O uvádění jsem nic nevěděla.
Ukážu vám celý model. Jdete po molu,
sundáte si kabát.
Spojovalo to hudbu s módou
a populární kulturou.
Takový různorodý mišmaš.
Bylo nám fuk, co z toho vzejde.
Ahoj, tady Cindy.
Vítejte v House of Style, hlásím se vám z Paříže.
Vymýšlela všechny díly,
vodila si přátele a známé,
různé lidi z branže.
My oblečení nerady. Ne, to je vtip.
Naomi, no tak.
Zapojovala i návrháře.
Chtělo by to zkrátit.
Taky se zbavíme vycpávek.
Já jsem z dob, kdy ještě modelky měly prsa.
Dostala jsem příležitost promluvit
a mohla tak vnést více z vlastní osobnosti
do svého veřejného alias.
Vynikne tvá piha krásy.
A to mi dodalo sílu.
A to je z House of Style pro dnešek vše.
Já jsem Cindy, uvidíme se v dalším díle.
Mějte se.
Britský Vogue si přál, aby Peter Lindbergh nafotil obálku
s novými trendy v kráse pro 90. léta.
A Peter řekl: „K tomu mi jedna žena nestačí.“
Ozval se mně, Cindy, Naomi, Lindě a Tatjaně.
V různých kombinacích jsme spolu pracovaly už mnohokrát,
takže jsme všechny dorazily v džínách, bylo to v Tribece.
Peter vždy fotí s takovým nadšením,
dává to všem znát: „Já se tak těším.“
A mně zrovna skončila smlouva s Calvinem.
Takže sejít se takhle ve skupině
byla vážně zábava.
Nešlo o módu.
Nešlo o vlasy nebo líčení.
Šlo o ženy.
CO DÁL? KOLEKCE
NOVÉ DESETILETÍ ZÍSKÁVÁ TVAR
CENY VOGUE
Vítejte zpět!
George Michael má nové video k „Freedom! '90“,
druhé písni jeho alba Listen Without Prejudice Volume One.
Michael sám však účast ve svém klipu odmítl.
Místo toho pověřil skupinu modelek z Elite a Ford,
aby píseň odtušila za něj.
Před pár lety jsem se rozhodl,
že je třeba změnit směr, jakým se má kariéra i život ubírají,
takže se ve videích neobjevím.
Nebudu dávat rozhovory.
Vyhnu se tisku.
Chci, aby veškerou práci odvedla má hudba.
Přišel telefonát, že nás Michael chce ve svém...
Ve svém videoklipu.
George řekl: „Musí to být tyhle.“
Všechny čtyři.
Vyjednávali jsme.
„Uděláte tohle?“
Nejprve mě to vůbec nezajímalo,
nemělo to nic společného s módou.
Po nějaké chvíli jsme učinily skupinové rozhodnutí.
Řekla jsem: „Tak dobře.“
- „Jdu do toho.“ - Řekla jsem: „Fajn.“
A kdo to řekne Georgovi?
Byla jsem v nočním klubu v LA.
V Roxbury's na Sunset Boulevard.
A George tam byl také. Přišel za mnou a říká:
„Co za to budete chtít?“
Tak povídám: „Tolik a tolik peněz a zpáteční letenky na Concorde.“
A on: „Nic víc?“ Povídám: „Nic víc.“
Když to se mnou George konzultoval,
řekl mi: „Co kdybychom jen dali do klipu
skvěle vypadající ženy, co budou předstírat, že zpívají?“
Aby nemusel on.
Tak povídám:
REŽISÉR
„To mě přeraž pírkem,
za mě skvělej nápad.“
Chtěli po mně,
abych předstírala zpěv,
ale já neznala slova.
Musela jsem se je bleskurychle naučit v přívěsu,
zatímco mě česali a líčili.
Pamatuju si jen šílenou tmu,
a jak mi někdo vysvětluje, že budu ve vaně.
Divila jsem se: „Vážně?“
Připadalo mi, že mám nejhorší roli ze všech.
Tyhle dívky věděly, jak nastavit obličej.
Rozuměly osvětlování.
Když jsme jim dali roli,
vnesly do ní něco navíc.
Doslova vás pohltily.
V první scéně, kterou jsem točila,
mi jdou vidět jen oči skrze takový výřez.
Chvíli jsou vidět má ústa, chvíli oči.
Pořád skláním hlavu, protože neznám slova.
Nemám na texty paměť.
Neměly jsme ani tušení,
jaký dopad naše video bude mít.
Nebyl čas nad tím přemýšlet,
jezdily jsme z jedné země do druhé.
MILÁN
Klip k Freedom vyšel.
Řekla jsem Giannimu:
„Měl bys je svolat.
NÁVRHÁŘKA
Svolej ty nádherné ženy na molo.“
Přijely jsme, oblékly se, udělaly zkoušku.
Začala hrát píseň.
V tu chvíli mi došlo: „Aha, o to tady jde.“
Neumíte si představit to nadšení,
tu energii, to šílenství,
když Gianni Versace
všechny supermodelky svolal dohromady.
To se mu opravdu povedlo.
Všechny měly výraznou osobnost
a nebály se ji předvést.
Spojení módy a jejich osobností všechny okouzlilo.
Byla to chvíle.
Chvíle Gianni Versaceho
a jeho vize sexy žen,
které jsou zároveň silné.
Ta skvělá píseň, skvělý návrhář,
zpívající modelky.
Všechno dohromady tvořilo celek.
Cítily jsme to.
Věděly jsme, že to bude legendární.
Říkala jsem si: „Tak tohle znamená být supermodelka.“
Ani ve snu mě nenapadlo,
že nás to katapultuje ještě výš.
Nebyly jako ostatní. Nebyly jen krásné.
Vyčnívaly z davu, stávaly se ikonami,
lidé si je pamatovali.
Byly významné.
Znal je celý svět.
Status supermodelek se utvrdil.
Působily jsme mocně
a samy jsme tomu začaly věřit.
VĚNOVÁNO PAMÁTCE TATJANY PATITZ
Překlad titulků: Lucie Strakatá