Velkommen til New York.
Jeg husker, da jeg kom til New York.
Når man kommer fra lufthavnen, ser man skylinen
og bliver helt betaget! Sikken energi.
Det var mere, end jeg havde forestillet mig.
New York var bare fuld af liv.
Folk sang på hjørnerne.
Som danser ville jeg som det allerførste
tage på Alvin Ailey School of Dance.
New York var pulserende, og energien var fantastisk.
Jeg syntes, New York var magisk.
Der var lidt af den der råhed, som den er kendt for.
Der var masser af graffiti, især downtown.
Og vi på vej på Limelight.
Folk tog fint tøj på for at gå ud.
Sådan skal det være.
Vi skulle spise middag sammen...
Vi yndede at tage på Times Square, inden Times Square blev saneret.
PIGER - DANS
Dengang var der peepshow. Vi tog ikke til peepshow.
Det er bare for at sige, at New York var et andet sted.
Lidt snusket, lidt... Det var sjovt.
Min tid i New York, i modeverdenen,
var guldalderen, tror jeg, men...
hvis det ikke var, så lad mig forblive i troen.
- Hvordan klarer jeg den? - Rigtig godt.
Tak!
Da jeg ankom til New York,
var jeg tyve.
Jeg havde boet i Chicago og vidste lidt om storbylivet,
men New York er noget for sig selv.
Jeg husker, at jeg tog undergrunden, men følte mig lidt skræmt.
Jeg prøvede at praje taxier.
Nogle gange stoppede de og andre gange ikke,
og jeg fattede virkelig ikke hvorfor, indtil jeg en dag indså:
"Lyset skal være tændt."
Jeg rakte hånden ud mange gange i New York,
og taxierne drønede bare forbi.
Når Christy rakte hånden ud, standsede de.
Føreren sagde: "Jeg kører ikke til Brooklyn."
Jeg tænkte: "Hvorfor siger han det?"
Jeg forstod det ikke, før Christy tog over
og prajede mig en taxi.
Det hele var nyt.
Det var spændende. Det var udfordrende.
Bliv her... Jeg er vild med dig.
Jeg var venner med en makeupartist,
og jeg sov på hendes sofa.
Efter tre måneder sagde hun:
"Du må finde din egen lejlighed."
Jeg fik min første lejlighed, før jeg blev 18, og flyttede straks ind.
Jeg havde en stor taglejlighed,
men havde hverken mad i køleskabet eller nogen møbler.
Jeg arbejdede konstant, men bureauet tog en stor andel,
og så var der husleje og alle de andre ting.
Christy og jeg boede sammen. Vi var bofæller.
Vi fjollede sammen og grinede og morede os.
- Jeg følte mig tryg sammen med dem. - Okay.
De er mine søstre.
Da jeg begyndte at arbejde i New York, var det meget
ni til fem. Det var bare et job.
Det føltes meget som Working Girl.
FORÅR 1987
Jeg skulle klare mig selv.
Min mor og far var der ikke til at hjælpe.
Hvis jeg lejede en lejlighed og ikke kunne betale huslejen,
blev jeg smidt på gaden.
Der var ikke et sikkerhedsnet,
og det gav mig stor drivkraft, og jeg havde mange tricks.
Francesco Scavullo bookede mig til Cosmopolitan.
Han kunne lide mig, fordi jeg mindede ham om Gia.
Gia var mange fotografers favorit,
så mit bureau sagde, at de havde baby Gia.
Pigerne arbejdede hårdt,
og de arbejdede konstant.
Man kunne mærke,
at de ville have mere, end det der allerede var,
og de blev pacet til...
TIDLIGERE MODELAGENT
...altid at være bedre.
De var hele tiden søgende
og efterstræbende og nysgerrige og vidende
og fulde af drive.
- Bliver det vist i aften? - Ja.
- Fedt. - Først halv et.
- Åh nej. - Åh nej. Ja!
Jeg skal tidligt op. Jeg bliver ikke oppe.
Da jeg begyndte at arbejde meget for Vogue,
sagde jeg til redaktørerne:
"Jeg vil arbejde med Steven Meisel, må jeg det?"
Og Polly Mellen sagde til mig:
"Jeg tror ikke, du er hans type."
Og jeg tænkte: "Hvad mener du?"
Steven er en af vor tids store kunstnere,
for han kan se på en model...
CHEFREDAKTØR
...og se deres potentiale.
Da vi begyndte at ses,
gik Steven og jeg ud
med et Polaroid-kamera og tog billeder,
og Steven havde virkelig øje for det.
Han fik øje på nogen
og fik dem til at posere, sådan som han forestillede sig.
Han havde en klar vision.
Steven begyndte at fotografere
i de spæde 80'ere.
FOTO AF STEVEN MEISEL
Han havde et studie på 23rd Street.
Vi kaldte det "klinikken",
for pigerne kom ind, og så lærte Steven dem at stå model.
Pigerne transformerede sig,
og de, der var gode, blev til superstjerner,
fordi de tog imod og sugede det hele til sig.
De ville lære det.
Steven Meisel havde et spejl, hvor modellerne kunne se sig selv,
så de havde mulighed for...
KREATIV LEDER
...at presse sig selv til deres ypperste,
for de kunne se, om foden var placeret rigtigt eller ej.
Jeg husker,
da jeg blev hyret til at arbejde for Steven Meisel for første gang.
Jeg håbede, at Steven kunne lide mig,
og han sagde: "Kan du gå? Tage et kæmpeskridt?"
Og jeg svarede ja.
Og han sagde: "Men kan du gøre det korrekt og forblive i fokus?"
Og jeg sagde ja.
Jeg gjorde det igen og igen.
Og det var starten på mit forhold til ham.
Og vi var alle sammen del af processen.
Det var min uddannelse.
Han var også altid meget fysisk.
Han kom over og rørte ved ens hår,
hjalp med at lægge makeup.
Der var en form for Factory-vibe, fordi vi legede.
Hvis der ikke var en plan for,
hvad vi skulle lave,
arbejdede vi sammen for at finde
frem til looket.
Vi opbyggede hele tiden noget, ødelagde det og byggede noget nyt.
Han skabte en meget intim og tryg atmosfære på settet.
Jeg følte, han passede på mig.
Jeg følte, han tænkte over, om jeg følte mig tilpas,
eller kunne se, hvis jeg ikke følte mig tilpas.
Der var et virkelig særligt familiært bånd.
Jeg var 16, da jeg arbejdede med Steven Meisel for amerikanske Vogue.
Hendes ben var lige så lange, som de er nu.
Tre meter.
Steven kaldte hende straks for Bambi, fordi hun var Bambi.
Hun var genert. Hun var...
Det er hun slet ikke Men det er lige meget.
Og hun var danser, så hun brugte sine ben og det hele.
Jeg prøver at huske.
De allerførste var dansebillederne, og jeg ved ikke, om de er med.
Arbejdet med Steven Meisel er ligesom en uddannelse.
Han former én på en meget diskret måde,
og bagefter tænker man: "Hvordan fik han det ud af mig?
Jeg vidste ikke, jeg havde det i mig."
Jeg var heldig at møde denne vidunderlige mand,
som stadig er min familie, og jeg elsker ham højt.
Jeg fandt ud af, at man kan vælge sin familie.
Jeg har aldrig mødt min far,
min mor fik mig som 17-årig.
Han var vist på samme alder.
Følelsen af at blive svigtet...
Hun kunne ikke have gjort noget for at ændre den følelse.
Og jeg tror på, at det var en del af mit drive.
Ikke at have en faderfigur i mit liv.
Og så havde jeg heldet med mig.
Da jeg var 16, arbejdede jeg i Paris, og jeg var der alene.
Men en dag blev min taske stjålet,
og alle mine penge blev stjålet.
Eller mine rejsechecks. Mor gav mig rejsechecks.
Jeg spiste ude med en model, som havde medlidenhed med mig,
og der mødte jeg Azzedine Alaïa.
Azzedine Alaïa var en meget enigmatisk designer.
MODEJOURNALIST
Azzedine elskede at lege med de kvindelige former.
Femininitet er alt.
Nogle ting kan jeg ikke definere.
Hans tøj var meget stramt, meget sexet, meget forførende.
Noget af hans tøj føltes arkitektonisk.
Men det var behageligt. Det bevægede sig med en.
Og han var en meget, meget sød mand.
Han talte ikke engelsk, og jeg talte ikke fransk.
Men der var noget.
Og så gav han mig et sæt tøj.
Han bad mig om at tage det på.
Han ville se, om det klædte mig.
Jeg tog det på,
og han var glad for det, han så.
Han spurgte, hvor jeg boede, og jeg fortalte ham, jeg boede på Hotel Lenox.
Så spurgte han: "Hvor er din mor?"
Jeg svarede: "I London.
Min mor taler fransk."
Og han sagde: "Ring til hende."
Jeg ringede til min mor, og de talte sammen.
Han sagde til min mor, at han ville tage sig af mig,
at jeg kunne bo hos ham,
og at jeg ville være tryg der.
Min mor anede ikke, hvem hun talte med.
Hun havde aldrig mødt ham, men stolede på ham.
Så næste dag eller to dage senere
flyttede jeg ind på Rue du Parc-Royal.
AZZEDINE ALAÏA-STIFTELSEN PARIS
Jeg er vild med den kjole.
- Den har jeg haft på. - Virkelig?
- Det er et kunststykke. - Ja.
Min papa var et geni.
Det var han.
Der er du.
Jeg troede, papa ville leve for evigt.
Jeg havde aldrig troet...
Jeg havde aldrig troet eller tænkt på, at han skulle herfra.
Naomi blev Alaïas muse.
De var næsten som en familie.
Han introducerede mig for så meget af verdenen.
Jeg mødte fantastiske mennesker.
Jeg lærte ting om kunst, arkitektur, design.
Og vigtigst af alt, så jeg ham arbejde. Jeg var del af hans arbejde.
Han behandlede mig som en datter.
Han lavede morgenmad og aftensmad.
Vi skændtes da også.
Jeg sneg mig ud gennem vinduet, gik i byen,
natklubben ringede til ham.
Så kom han hen på natklubben.
Inden vi tog hjem, sagde han: "Du har tøjet forkert på,"
og så rettede han på det.
Og: "Bæltet skulle have siddet sådan."
Altså,
hans systue var jo min garderobe.
Hvilken 16-årig pige
har en Alaïa-butik som garderobe?
Da han døde,
var det et stort chok.
Mit liv havde uden tvivl været anderledes uden ham.
Han beskyttede mig i den her branche,
han vejledte mig.
En gang...
syntes en artdirector, at han skulle fortælle mig, at min bryster var perfekte,
og han syntes, at han skulle røre dem.
Jeg ringede straks til papa.
Jeg ringede til papa med det samme, og papa ringede til ham
og gav ham en opsang.
Han rørte mig aldrig igen.
Det tjente til min fordel, at jeg åbnede min mund,
for jeg tror på, at det beskyttede mig
og dem, der var omkring mig.
Hej, alle sammen.
- Hej. - Hej.
Jean-Luc Brunel lod sig filme til en casting i Florida.
Det er hans yndlingsbeskæftigelse
at "jagte modeller",
som de siger i branchen.
Courtney Powell endte på Karin Models i Paris.
"Han begyndte at tale om at bruge mig til en badetøjskampagne.
Han sagde, at mine mål skulle være perfekte,
og at man skal have et bestemt look,
og han bad mig hive min bluse op.
Han begyndte at røre ved mig."
Courtney siger, hun afviste ham flere gange.
"Da jeg havde sagt nej til Jean-Luc Brunel,
fik jeg ikke længere arbejde."
Jeg mødte Jean-Luc Brunel,
den berygtede franske modelagent,
som drev Karin Models i Paris på daværende tidspunkt.
De var ligesom partnere, Ford-parret og Karin Models.
Jeg tog til Paris,
og Ford-parret havde arrangeret, at jeg kunne bo hos Jean-Luc.
De fleste af os er unge.
Vi bliver del af et miljø, som højst sandsynligt
er helt nyt for os.
Man sætter sin lid til en ældre mand,
der vil hjælpe en med ens karriere.
Man stoler på ham.
Den helt klassiske historie.
Der skete ikke noget. Han var der stort set ikke.
Jeg blev vred, når jeg så tilbage, og jeg havde skyldfølelse...
Tænk, at der ikke skete mig noget.
Efter bortvisning fra bureauet
Epsteins forretningsforbindelse tiltalt for voldtægt af mindreårig
Folk kan generelt ikke overraske mig.
Selv folk man kender.
Man ved ikke, hvad de er i stand til.
Direktøren for Elite Europe,
som kordinerer Elites samlede indsats på kontinentet.
MODELAGENT
Mr. Gérald Marie.
Jeg giftede mig med min agent...
...Gérald Marie.
Jeg syntes, han var så charmerende.
Jeg kunne lide hans selvsikkerhed.
Når hun er hos Elite, er hun god.
Hvis en pige ikke tjener 200.000-250.000 dollars om året,
beholder vi hende ikke.
Hun var kun 22. Hun var ung.
Jeg så ham aldrig i New York.
Og da jeg mødte Linda, var de allerede forlovet.
Han opmuntrede mig
til at arbejde meget.
Han virkede som en fantastisk fyr.
Han sagde, han var assistent for en tysk fotograf.
Jeg syntes, han var utålelig.
Men der skete noget.
Så fandt jeg ud af, at det var løgn.
Og jeg blev forelsket.
Det er godt at være assistent for en tysk fotograf.
Jeg vil bare leve lykkeligt til mine dages ende.
Jeg boede i Paris i cirka tre år
og arbejdede mig stille og roligt op,
inden jeg følte,
jeg var blevet til noget.
Jeg kunne spare penge sammen.
Jeg begyndte at arbejde sammen med store fotografer.
Men jeg ville på forsiden af Vogue.
Hvilket som helst Vogue. Det var min drøm.
Jeg var på en tur med Peter Lindbergh.
Peter så min androgyne side,
og han ville have mig til at klippe mit hår kort.
Han forklarede: "Vi har allerede lavet så meget med dit lange hår.
Det er det, der skal til for, at du kommer længere."
Jeg spurgte min mor til råds.
Hun sagde: "Hvorfor? Du vil være den eneste pige med kort hår."
Og jeg svarede: "Måske er det ikke så dårligt."
Hun kom ind og sagde: "Jeg er klar.
Jeg vil klippe mit hår."
Og så tog Julien, som var frisøren,
hele hendes hår tilbage og sagde: "Er alle indforståede?"
Og hun sagde "Nej, nej," og begyndte at græde.
Og han tog saksen og klippede.
Det var væk med et klip.
Efter det tog jeg til Milano
for at være med i modeshow.
Jeg var booket til 20 show.
Når jeg tog til fitting,
og de så mig,
begyndte de at aflyse.
Jeg var kun med i fire show.
Færdig.
Og næste dag,
i stedet for at være med i show,
TIDLIGERE REDAKTØR
satte Franca Sozzani mig på en Concorde hen til Steven,
som fotograferede mig.
Og to uger senere
var jeg på forsiden af italienske Vogue.
Og pludselig var jeg på alle Vogue-forsider.
Jeg var på britiske Vogue.
Franske Vogue. Spanske Vogue.
Amerikanske Vogue.
Det var der, jeg vidste, jeg var blevet til noget.
Efter tre år.
Det var der, jeg virkelig blev selvsikker,
og derfra blev det bare ved.
Som barn kan man ikke lide noget, der gør en anderledes,
så når man har en skønhedsplet,
som jeg kaldte det...
Jeg kunne ikke lide den, og min søstre drillede mig med,
at en skønhedsplet sidder her.
På venstre side er det en grim plet.
Da jeg begyndte som model,
blev det altid diskuteret.
"Skal den skjules med makeup?
Det kan vi ikke, for den er ikke flad."
På min første forside for britiske Vogue, retoucherede de den væk.
De voterede stadig.
Richard Avedon.
Vi arbejdede sammen på min første forside for amerikanske Vogue.
Jeg er portrætfotograf og fotograferer kvinder.
Tøjet er elementer, som jeg kan bruge til design,
lige så vel som jeg kan bruge kvindernes form
til at udtrykke...
FOTOGRAF
...bestemte ting.
Avedon er en legende blandt fotografer...
GLOBAL LEDER FOR FOTOGRAFI
...en legende indenfor kunsthistorien,
indenfor fotografiens historie.
Richard Avedons arbejde
vil altid give genklang. Han er en mester.
GRUNDLÆGGER OG KREATIV LEDER
Et af de mest berømte billeder i verden er Dovima med elefanterne.
Du har set et Avedon, selvom du ikke ved det.
Hos Avedon var der en anden stemning.
Han knipsede ikke løs.
Et billede tog sin tid.
Jeg tror, han kunne lide, at jeg var en god elev.
Jeg lyttede.
Han lærte mig at levere varen.
At få gnisten frem.
Og der kom to forsider ud af det fotoshoot.
August og oktober i 1986.
Det amerikanske Vogue lod modermærket blive.
Derefter blev det aldrig diskuteret.
Det var en blåstempling fra Vogue.
Er det godt nok til Vogue, er det godt nok til alle.
Lad os tale om nummerets struktur.
Hvornår skal det i trykken?
Hvad er deadlinen?
- Slut februar. - Perfekt.
Så vi tager Kehinde Wiley med.
Han skal lave mit portræt til National Portrait Gallery i år.
GÆSTEREDAKTØRMØDE
Jeg elsker det her billede.
Fordi vi kan se Christy. Man kan se Kate.
Bridget Hall.
Wow, man kan se alle.
Jeg vil ikke have det her.
Der er ingen modeller på.
Vi har Iman, skulle jeg til at sige.
Jeg synes Iman og Katoucha.
Ja!
Og Farida.
Jeg sætter pris på det arbejde, som Beverly Johnson, Iman,
Naomi Sims, Donyale Luna,
Gail O'Neill, Karen Alexander gjorde...
Jeg sætter pris på, at deres arbejde banede vejen for mig.
Men jeg ville endnu mere.
Jeg ville længere. Jeg ville flytte grænser.
Jeg ville have det, den hvide model fik.
Så i 1987
- bad jeg om at få min første Vogue - forside.
De vidste ikke, hvad de skulle svare.
Jeg følte mig akavet og lille,
som om jeg skulle have holdt min mund.
Jeg ville ikke få et ja.
Der var begrænsninger for en sort model.
Hun skulle virkelig kæmpe
mod et system, der kun gav hvide modeller
succes på catwalken eller i modebladene.
Dengang arbejdede jeg for mr. Saint Laurent
og sagde det til dem.
Mr. Saint Laurent havde altid ment,
at sorte modeller havde værdi.
MODEL / TIDLIGERE AGENT
Jeg vidste ikke, hvor meget magt Yves Saint Laurent havde.
Bravo.
Jeg vidste ikke, Yves ville sige noget.
Det er en af mine bedste kollektioner.
MODEDESIGNER
Den var svær at lave,
og når det er svært at lave, er det bedre.
Og pludselig stod jeg i New York
sammen med Patrick Demarchelier.
Før det udkom, anede jeg ikke,
at det var første gang en sort person var på forsiden af det franske Vogue.
Jeg så det ikke som at bryde en barriere,
jeg tænkte bare:
"Det må ikke stoppe her.
Det må ikke være den ene symbolske gestus."
Så skød vi min første forside for amerikanske Vogue,
og jeg anede ikke, det var til septemberudgaven,
fordi jeg var stadig...
Jeg lærte en ting om bladene i Amerika.
Februar var sort måned.
Hvert år til februar på alle blade
var der en sort person.
Det havde jeg forstået.
Men jeg anede ikke, at marts og september havde det største oplag...
Jeg gik bare fra job til job.
Jeg levede mit liv.
Var man først på forsiden af amerikanske Vogue,
havde man succes. Så begyndte vi på modeshow,
som var noget nyt.
Dengang var man enten printmodel
eller catwalkmodel.
Modeshow var mindre arrangementer,
og de blev kun set af modefolk,
folk, der købte tøjet og modepressen. Det var alt.
Der skete et skifte,
da printpigerne begyndte at lave modeshow.
Da alle pigerne gik på catwalken,
ændrede modeshowet format.
MODEREDAKTØR
Nu er de piger, man ser i bladene,
med i showene.
Det er ligesom at se filmstjerner i virkeligheden.
Det var spændende.
Pigerne var spændende på catwalken.
De gik ikke som en stiv asparges.
Modellerne udstrålede styrke med deres gang.
MODEJOURNALIST
De viste personlighed. Det var pointen.
For det meste kigger jeg lige ud
og tænker på at gå lige og have et pænt ansigtsudtryk.
Jeg kigger på folk, jeg kender, og hilser.
Til et Versace-show
kom tre fotografer ud til mig bagved og sagde: "Må vi tale med dig?"
Jeg troede, jeg fik ballade.
De viste mig billeder af mig,
og mine øjne var lukkede på alle billederne,
fordi jeg kigger ned på forreste række på kolleger og venner.
Og de sagde: "Vil du ikke nok kigge på os,
når du er for enden af catwalken?"
Og jeg svarede: "Det må I undskylde, selvfølgelig."
Da jeg kiggede op...
...blev jeg totalt overrumplet.
Det var utroligt, hvor mange fotografer der var.
Stemningen backstage er meget intens.
Vi kunne lide det sådan.
Vi elskede det hektiske miljø og adrenalinen.
Stil jer klar på den her side.
Alle så sig selv som en bedrager.
Vi bluffede: "Ja, jeg tager vinen,"
eller: "Nå, Hermès. Jeg elsker Hermès."
Jeg anede ikke, hvad Hermes var, da jeg var barn.
Men man lærer hurtigt at tilpasse sig.
Cindy var den alvorlige,
men vi vidste, hvordan vi fik hende til at slappe af og more sig.
Tequila.
Det fantastiske ved dem var,
at de ikke havde en påtaget gang.
De morede sig bare.
Ingen gik som Naomi.
Hendes gang udstrålede: "Flyt dig for helvede,
for jeg ejer det sted, hvor jeg går."
Min mor var til et show.
Hun er nok den mest hetero, midaldrende kvinde.
Hun var nok i midten af tresserne.
Efter showet sagde hun til mig:
"Skat, jeg kunne have sex med Naomi Campbell."
Storhedstiden.
Men husk på, at storhedstiden...
...ikke var perfekt.
Fordi...
Naomi blev ikke altid booket til showene.
Jeg forstod det ikke.
Naomi var efter min mening smukkere
og havde en flottere krop end mig.
Og en bedre gang.
Jeg forstod ikke, hvorfor de ikke bookede hende.
Da Naomi blev model, var designernes tilgang:
"Vi har kun en sort pige den her sæson." Sådan var det.
"Sorte piger bruges kun til sommershow.
Sorte piger kan kun have kulørt tøj på."
Jeg sagde: "Hvis I ikke booker hende, får I ikke mig."
Linda og Christy løb en risiko for mig.
De stod sammen med mig og støttede mig.
Og det holdt mig kørende.
Jeg var med til en masse fede show med flotte kjoler,
men da det blev tid til reklameshoots,
blev jeg ikke inkluderet.
Og det sårede mig virkelig.
Af og til bookede de mig for at tilfredsstille mig
eller få mig til at tænke, at de ville bruge mig.
Når jeg så ankom til shootet, sad jeg der
fra ni til seks og blev slet ikke brugt.
Det gjorde mig kun mere målrettet.
Jeg ville ikke behandles sådan eller blive udsat for det igen.
Kan vi holde væggen, som Christy kan læne sig op af.
- Ja, helt sikkert. Sort eller hvid? - Hvid.
Vi skal også tage et til Calvin Klein.
Med kassen? Måske kan det bare være hjørnet.
- Ja, eller bare... - Så hun kan læne...
Læne mig. Ja, sådan her...
Christy, kan vi tage nogen i profil?
Sådan. Smukt. Calvin Klein-vibe.
Meget Calvin Klein. Klassisk.
Jeg har arbejdet for Calvin Klein i 33 år.
Jeg var nok 17, da jeg først mødte Calvin Klein
og blev bekendt med mærket og gik modeshow og sådan.
Jeg syntes, det skilte sig ud, selv som en yngre teenager.
Alle reklamerne.
Jeg kendte Calvin Klein-jeans og -parfumerne.
FOR MÆND TIL KROPPEN
Obsession var noget stort.
Folk skal blive begejstrede.
Folk skal lægge mærke til ens reklamer,
dem i bladene og dem på tv.
I lidenskabens rige er herskeren besættelse.
Calvin Kleins Obsession.
Åh, den duft.
"Åh, den duft."
SKRIBENT OG MEDSTIFTER
Når man hører: "Åh, den duft,"
tænker man straks på en bestemt ting.
Jeg påvirker samfundet.
Jeg kan ændre folks synspunkter.
Jeg kan få folk til at føle noget bestemt.
Han forstod, hvordan han skulle bruge datidens redskaber,
billboards og blade,
til at formidle sit image på en meget enkel,
men meget kontroversiel måde.
Vil du vide, hvad der er mellem mig og mine Calvins?
Intet.
Han ville have, at alt skulle være supererotisk og sexet.
Alle gik i seng med alle.
Og så kom AIDS.
Så ville de tage en slapper
og nedtone det hele.
Han havde en parfume, der hed Eternity.
Det handlede om familie.
Han skrev kontrakt med Christy, som skulle være Eternitys ansigt.
Jeg har mange minder fra den første kampagne på Martha's Vineyard.
Billederne blev taget af Bruce Weber.
Vi opbyggede nære relationer og havde det supersjovt.
Lyset er virkelig smukt.
Når man ser pigernes billeder, kan man se lysten.
FOTOGRAF
Lysten til at stå på egen ben og være noget.
Bruce Weber,
han ændrede fotografi og mode med sit kamera.
Han afskaffede den tunge makeup
og viste en mere naturlig pige,
som så sund ud med røde kinder.
Jeg tjente tæt på en million dollars om året på den kontrakt.
Jeg husker, at jeg underskrev den om aftenen på et advokatkontor
sammen med min agent.
Jeg havde ikke min egen advokat.
Jeg skulle kun arbejde 100 dage om året,
og det er ikke ret meget arbejde,
og jeg måtte ikke arbejde for andre,
ikke engang for modebladene.
Men Eternity-kampagnen havde en synlighed.
At jeg repræsenterede Calvin Klein
føltes meget som højdepunktet af det, der skete på daværende tidspunkt.
Eternity, Calvin Klein.
Revlons nye ansigtsmakeup. Cindy...
Når man er model,
er en kosmetikkontrakt den store gevinst.
Man er pludselig sikret arbejde.
Man venter ikke på,
om man får en kampagne eller ej.
Tag godt imod Cindy Crawford.
Hej. Godt at se dig. Tak, fordi du kom.
Hun er lige blevet talsperson for Revlon.
Hvad betyder det? Gratis læbestift?
Ja, og forhåbentlig mere frihed.
Frihed til at gøre hvad?
Det jeg har lyst til.
Det hele kørte. Jeg lavede de rigtige kampagner.
Flex dit hår, og vis din krop frem.
Og pludselig i 1988
blev jeg spurgt, om jeg ville være med i Playboy.
Alle, der var i mit liv, syntes ikke, jeg skulle være med i Playboy.
Mit modelbureau syntes ikke, det passede
med den type jobs, jeg burde have.
Man forbandt stadig brandet med noget,
som kunne afskrække nogle mennesker.
Jeg forstod Playboys platform og det, den symboliserede.
Det var uden tvivl en anden retning
- end en Vogue - model normalt ville gå.
Tilbuddet kom gennem Herb Ritts. En fotograf.
Jeg arbejde en del sammen med Herb Ritts,
og jeg havde boet hos ham, og vi var gode venner.
En vigtig del af mit arbejde
er at forstå og være en slags diplomat.
FOTOGRAF
Så man skal være på tomandshånd
for at finde ud af, hvem de er, og fange det, man gerne vil have.
Der var noget ved det, der fascinerede mig,
så til trods for min agenters råd, sagde jeg ja.
Men jeg sagde: "I skal ikke betale mig en masse penge,
men jeg vil have kontrol over billederne."
Og jeg ville have retten til at nægte udgivelse.
Herb og jeg kombinerede det med en anden tur
for det franske Vogue til Hawaii.
Vi tog billeder til det franske Vogue,
og så tog vi billeder til Playboy.
Man kunne næsten ikke se, hvad der var til Vogue,
og hvad der var til Playboy.
De var meget naturlige, og...
jeg var vild med dem.
Det er sådan, jeg har det.
Selv hvis jeg træffer valg, som folk er uenige i,
hvis det er mine valg, og jeg har kontrol over det,
gør det mig stærkere, selv når jeg er med i Playboy.
Jeg følte mig ikke som offer for beslutningen.
SUPERMODEL CINDY CRAWFORD AF SUPERFOTOGRAF HERB RITTS
Jeg føler mig ikke nøgen, når jeg er nøgen.
Det afhænger af, hvem der fotograferer mig.
Jeg kan føle mig helt påklædt.
Hvis konceptet og måden,
det er udført på, er taktfuld, føler man sig ikke nøgen.
Måske har folk tænkt:
"Hun har det godt med sin krop."
Det var ikke nødvendigvis tilfældet.
Jeg tænkte bare ikke på mig,
Naomi, som viste sig frem.
Jeg følte mig som en karakter.
Så jeg følte ikke nødvendigvis, at jeg var...
Jeg følte mig påklædt, tro det eller ej.
Jeg beundrer folk, der har det godt med deres krop
og føler sig tilpas nøgen.
Hvis jeg arbejder sammen med en, jeg stoler på,
som jeg respekterer, og jeg forstår deres vision,
så vil jeg gerne tage chancer.
Hvis jeg kan stole på personen, der tager billederne,
og jeg ved, hvad de ser,
og jeg ved, at hvis jeg er tilpas, bliver billedet
meget mere spændende og interessant,
så kan jeg sagtens gøre det.
Men hvis tilliden ikke er der, og jeg føler,
at der bare bliver sagt: "Kom i gang.
Du gør dit, og jeg tager billeder."
Det kan jeg ikke.
Så kan jeg ikke bare gøre det.
Det tager tid og tillid for ethvert kamera.
Herb havde...
Jeg følte mig aldrig det mindste utilpas foran hans kamera.
Sådan, og ja. Sådan der.
Jeg er vild med, at det ikke handler om mode.
De er nøgne, men de er gode venner,
og pludselig har man samlet dem.
De kender hinanden.
Jeg bliver varm om hjertet, når jeg ser det billede.
Det er slet ikke seksuelt.
Pigerne udstråler en ægte sjælelighed.
Man mærker det i deres blik. Deres blik og deres udtryk.
Det er et klassisk Herb-billede, for vi var nøgne, men ikke sexede.
Der var en vis enkelthed ved ikke at have tøj på.
Men vi skød det med og uden Christy.
Christy kunne ikke være med i Rolling Stone på daværende tidspunkt.
Jeg arbejdede for Calvin og måtte ikke arbejde for andre,
så da Herb sagde: "Kom med på et par af billederne,"
indså jeg, at ønsket om at have en model med i en kampagne,
var på grund af alle de ting, man ser rundt omkring.
Folk, der laver interessante og mere eksperimenterende ting.
Og når man udelukker sig selv for det,
så er det ikke længere ret spændende.
Godt.
- Hvor er det langt, mor. - Det ved jeg godt.
Jeg er kommet fra New York for at klippe dig.
Det er svært med masken. Især ved ørene.
CHRISTYS MOR
Ja. Hvor kort klipper du det?
Jeg sagde til mine venner her til morgen:
"Ja, hun klipper hår.
Hun plejede endda at klippe Oribes hår."
Det er jeg berømt for.
Og han lod dig gøre det.
En frisør.
Måske bør du klippe dit hår kort igen.
CHRISTYS SØSTER
Jeg overvejer det.
Men det er så langsomt om at vokse ud.
- Det klædte dig. - Jeg overvejer det.
"Det var en frisure."
Christy, kig herover.
Jeg indså,
jeg ikke havde været glad for Calvin Klein-kontrakten.
Det var ikke en dårlig aftale,
men jeg havde aldrig følt mig udbrændt eller træt.
Jeg var virkelig klar.
Så jeg genforhandlede min aftale med Calvin
ved at klippe mit hår.
Min ven Oribe klippede det,
og vi snakkede om, at jeg ville få ballade.
Jeg troede ikke rigtig på det.
Men de tog ikke ret godt imod det.
Jeg tror, Calvin var temmelig vred,
for når man har en kontrakt, skal man bibeholde sit look.
Så da hun pludselig klippede håret af,
var det lidt af en katastrofe.
Da jeg genforhandlede...
- Det er svært. - Der er også...
...forblev jeg tæt med Calvin,
og jeg arbejdede stadig for Eternity og åbnede hans show
den følgende sæson med min nye frisure.
Det var afslutningen på en tid med den slags kontrakter,
fordi de gav ikke mening.
FRIGIVELSESFORMULAR
Bureauer har magt,
men de opfører sig, som om de ikke har magt.
De skal varetage ens interesser.
Men helt ærligt. Det handler ikke om personlighed
eller kemi, eller at man er en familie.
Det er en forretning for alle,
og siden har jeg ikke skrevet kontrakt med bureauer.
Dette er Style, og jeg er Elsa Klensch
med nyheder om mode, skønhed og interiør.
I slut 80'erne var der en eksplosion af nye medier.
Pludselig havde man kabel-tv
og skulle bruge indhold.
Vi starter med historien, der har været hot siden forårets modeshow...
Der kom en ny interesse for mode.
DESIGNER / KREATIV LEDER
Elsa Klensch kiggede på stil
som en ægte mode-insider.
Calvin Klein eksperimenterede med silhuetter.
Det er tætsiddende. Det er tøj med fokus på kroppen.
Og det ændrede det hele.
Du kender modellers image.
Men du må være klog, hvis du...
Hvad er modellers image?
Mener du, at vi har encifrede IQ'er og sådan noget?
- Det sagde jeg ikke. - Nej...
Inden kabel-tv'ets indtog var store dele af Amerika kulturelt udsultet.
TIDLIDERE DIREKTØR
Kabel-tv viste, hvad der foregik
i den pulserende kultur i New York,
og sendte det med satellit
til hele landet.
Da vi startede MTV i start 80'erne,
var det ikke kun for at spille hits. Det eksponerede også folk for alskens ting
indenfor populærkulturen.
Så vi blev enige om at lave noget om kommende trends
fra moden i gadebilledet.
Lad os finde et nyt ansigt, en ny vært.
MTV's talsperson for mode.
Mode var stadig mest rettet mod piger,
og Playboy var hovedsageligt til fyre.
Det var noget helt andet.
Jeg fordoblede mit publikum ved at være med i det.
Og de to ting åbnede døren til MTV.
De ville have en model eller en fra modeverdenen,
men det skulle også være en med mandlige fans.
Pitchmødet tog 30 sekunder. "Lad os gøre det.
Kan vi sende næste uge?"
Velkommen til House of Style.
Det er mit første store indslag for MTV.
Jeg vidste intet om at lave tv.
Jeg viser dig looket. Man går ned ad catwalken,
tager jakken af.
Det blandede musik og mode
og populærkultur
og kom det ned i en røreskål. Vi var ligeglade med, hvad det blev til.
Jeg er Cindy Crawford.
Velkommen til House of Style, denne gang fra Paris.
Hun udtænkte og lavede afsnittene,
havde venner og bekendte med,
som hun kendte fra branchen.
Vi hader at have tøj på. Det er en spøg.
Opfør dig pænt.
Hun tilføjede designere.
Den er lidt lang.
Vi skal også fjerne puderne.
Jeg er en af de gamle modeller, der har bryster.
Jeg fik mulighed for at snakke,
og jeg kunne vise lidt mere af mig selv
i min offentlige persona.
Den viser din lille skønhedsplet.
Det føltes meget styrkende.
Det er slut for denne udgave af House of Style.
Jeg er Cindy Crawford, og vi ses snart igen.
Farvel.
Britiske Vogue bad Peter Lindbergh om
at fotografere en forside, der skulle repræsentere
den nye skønhedsopfattelse i 90'erne.
Og Peter svarede: "Jeg har brug for mere end en kvinde."
Han henvendte sig til mig og til Cindy, Naomi, Linda og Tatjana.
Vi arbejdede ofte sammen i forskellige konstellationer,
så vi mødte bare op i vores jeans i Tribeca.
Peter er altid helt oppe at køre på fotoshoots:
"Åh, hvor er jeg bare spændt."
Jeg var lige kommet ud af Calvin-kontrakten.
At være sammen som gruppe
var bare rigtig sjovt.
Det handlede ikke om mode
eller om håret eller makeuppen,
men om kvinderne.
Velkommen.
George Michael har udgivet en video til "Freedom! '90"
fra albummet Listen Without Prejudice Volume One.
Endnu engang har Michael afvist at være med i videoen.
I stedet har han fået en flok modeller fra Elite og Ford
til at medvirke.
Jeg besluttede mig for
at ændre den måde min karriere og mit liv kørte på
ved ikke at medvirke i videoer.
Ved ikke at blive interviewet
eller lave PR,
men lade min musik tale for sig selv.
Vi blev ringet op, fordi George Michael ville have os...
ville have os i sin video.
"Det skal være den gruppe kvinder."
Os alle sammen.
Så vi talte sammen.
"Vil du være med?"
Jeg var ikke interesseret.
For det ikke var mode.
På et tidspunkt tog vi en gruppebeslutning.
Jeg sagde: "Jeg gør det."
- "Jeg gør det." - Jeg sagde: "Okay."
Hvem skal fortælle det til George?
Jeg stod på en natklub i L.A.
Roxbury's på Sunset.
Og George var der. Og han kom op til mig og sagde:
"Så hvad er det, I vil have?"
Jeg sagde: "Vi vil have så og så mange penge og en returbillet med Concorden."
Han sagde: "Er det alt?" Jeg svarede: "Ja."
Da George fortalte om idéen,
sagde han: "Hvad siger du til at lave hele videoen
med flotte kvinder, der lader, som om de synger?"
Så var han fri for det.
Og jeg sagde:
INSTRUKTØR
"Tag mig bare på sengen,
det lyder som en god idé."
Da jeg ankom på settet
og skulle lade, som om jeg sang,
kendte jeg ikke teksten.
Jeg måtte lære den hurtigt i traileren,
mens de satte hår og lagde makeup.
Jeg husker, at det var vildt mørkt,
og jeg fik fortalt, at jeg skulle ligge i et badekar.
Og jeg tænkte: "Seriøst?"
Jeg følte, de andres roller var bedre.
Pigerne kunne placere deres ansigter rigtigt.
De kunne finde deres lys,
og når vi gav dem en karakter,
gav de den liv.
De fangede én.
I den første scene, som jeg skød,
ser man kun mine øjne i en lyssprække.
Man ser min mund og så mine øjne.
Og jeg sænker hoveder, når jeg ikke kan teksten.
Jeg er ikke så god til tekster.
Vi anede ikke, hvilken betydning
den video havde.
Vi havde ikke tid til at sætte os ind i det.
Vi hoppede bare fra land til land.
MILANO
Freedom var lige udkommet.
Jeg talte med Gianni og sagde:
"Hvorfor får du ikke fat i pigerne?
De smukke piger til dit modeshow."
Vi ankom, så vores tøj, lavede en gennemgang.
Så spillede de sangen. Og der forstod jeg, hvad de havde gang i.
Du kan ikke forestille dig begejstringen,
energien og den galskab, det skabte,
da Gianni Versace
havde alle supermodellerne samlet.
Han fangede virkelig samtiden.
De havde alle en stærk personlighed
og viste den gerne frem.
Kombinationen af mode og deres personlighed var magisk.
Det var et markant øjeblik. Tiden var inde for Gianni Versace
og hans måde at skabe sexede kvinder på,
som var stærke kvinder.
En fantastiske sang. En fantastisk designer.
Kvinderne synger sangen.
Det hele gik op i en højere enhed.
Vi kunne mærke det.
Vi vidste, at det ville blive et ikonisk øjeblik.
"Nu ved vi, hvad en supermodel er."
Jeg havde ikke forestillet mig, at det ville
katapultere os op på et helt andet niveau.
De var ikke som andre mennesker. De var ikke bare smukke.
De skilte sig ud, de var ved at blive ikoner
og mindeværdige.
Og vigtige.
Alle kendte dem.
Og det konsoliderede virkelig supermodellen.
Vi så magtfulde ud,
og vi begyndte at tro på det.
TIL MINDE OM TATJANA PATITZ