ברוכים הבאים לניו יורק, בירת העולם.
אני זוכרת כשהגעתי לניו יורק.
כשאת מגיעה משדה התעופה את רואה את קו הרקיע,
את חושבת, ואו! האנרגיה הזו.
זה היה יותר ממה שדמיינתי.
ניו יורק הייתה תוססת.
אנשים שרים בפינת הרחוב.
כרקדנית, הדבר הראשון שרציתי לעשות
היה ללכת לבית הספר למחול של אלווין איילי.
אלווין איילי תיאטרון מחול אמריקאי -
ניו יורק הייתה תוססת והאנרגיה הייתה מדהימה.
חשבתי שניו יורק קסומה.
היה בה קצת את החספוס שהיא ידועה בו.
היו הרבה כתובות גרפיטי, בייחוד במרכז העיר.
הנה זה בא, אנחנו בדרך לליימלייט.
אהבתי את זה שכולם התלבשו יפה כשהם יצאו,
וככה זה צריך להיות!
היינו אמורות לאכול ארוחת ערב ביחד...
אהבנו ללכת לטיימס סקוור לפני שניקו את טיימס סקוור.
בחורות רוקדות -
כשהיו שם מופעי חשפנות, לא הלכנו אליהם,
אבל אני אומרת שניו יורק הייתה מקום שונה.
קצת מוזנחת, קצת... זה היה כיף.
התקופה שלי בניו יורק, בעולם האופנה,
אני חושבת שזה היה תור הזהב, אבל...
אם זה לא היה, אל תספרו לי. אל תהרסו את האשליה.
כריסטי, סינדי, לינדה, נעמי -
איך אני?
אתה נהדר!
תודה!
כשהגעתי לניו יורק
הייתי בת 20.
הייתי בשיקגו, אז ידעתי קצת מה התחושה של עיר,
אבל ניו יורק היא משהו בפני עצמו.
אני זוכרת שניסיתי לקחת את הרכבת התחתית, אבל זה הפחיד אותי קצת.
ניסיתי לעצור מוניות.
לפעמים הן עצרו ולפעמים לא,
ולא היה לי מושג למה, עד שיום אחד הבנתי,
"אה, האור צריך להיות דלוק."
הייתי מרימה את הידיים הרבה פעמים ברחובות ניו יורק
והמוניות היו ממשיכות לנסוע.
ואז כריסטי הרימה יד והן עצרו.
הבחור אמר, "אני לא רוצה לנסוע לברוקלין".
תהיתי, "למה הוא אומר את זה?"
לא הבנתי את זה עד שכריסטי הייתה צריכה לעמוד לפניי
ולהשיג לי מונית כדי שאגיע לעבודה.
הכול היה חדש לי.
זה היה מרגש. זה היה מאתגר.
תעמדי פה בשבילנו... עשית לי את היום.
הייתה לי חברה ממש טובה שהייתה מאפרת
והיא נתנה לי לישון על הספה שלה.
אחרי בערך שלושה חודשים היא אמרה,
"אני חושבת שאת צריכה לעבור לדירה משלך."
שכרתי את הדירה הראשונה שלי לפני שהייתי בת 18
ועברתי אליה ישר.
והיה לי לופט גדול,
אבל בלי אוכל במקרר או רהיטים, באמת.
ועבדתי ללא הפסקה, אבל הסוכנות לוקחת הרבה כסף
וגם שכר הדירה וכל הדברים האחרים.
חמודות -
כריסטי ואני גרנו ביחד. היינו שותפות לדירה.
היינו מגוחכות וצחקנו ונהנו ו...
- הרגשתי כל כך בנוח עם כולן. - טוב...
הן האחיות שלי.
שדרת האופנה השדרה השביעית -
כשהתחלתי לעבוד בניו יורק,
זו הייתה ממש
עבודה של 9:00 עד 17:00, עבודה אמיתית.
הרגשתי כמו ב"נערה עובדת".
אזדין אלאיה אביב 1987 -
סלייד ראלף לורן -
הייתי צריכה למצוא את דרכי בעולם לבדי.
אימא ואבא לא עזרו לי.
למשל, אם שכרתי דירה ולא יכולתי לשלם שכ"ד, נחשו מה?
מפנים אותי ואני חוזרת הביתה.
לא היה על מה ליפול,
מה שנתן לי הרבה אמביציה ועבדתי קשה.
פרנצ'סקו סקבולו קבע לי עבודה ב"קוסמופוליטן".
הוא אהב אותי כי הזכרתי לו את ג'יה.
ג'יה 1979 -
כל כך הרבה צלמים אהבו את ג'יה,
אז הסוכנות שלי אמרה, "יש לנו את ג'יה הקטנה".
סינדי 1985 -
הבחורות האלה עבדו קשה,
והן עבדו ללא הפסקה.
הייתה תחושה בקשר אליהן
שהן רצו יותר ממה שהיה שם,
אבל הן שאפו...
אנה ולטרי סוכנת לשעבר -
להשתפר כל הזמן.
הן כל הזמן חיפשו
ורצו והיו סקרניות וחכמות
ופשוט בעלות אמביציה.
- מתי זה ישודר? הלילה? - כן.
- נהדר. - אם תישאר ער עד מאוחר, 00:30.
- אוי, לא. - אוי, לא! כן!
יש לי עבודה מוקדם מחר. אני לא חושבת שאישאר ערה.
כשהתחלתי לעבוד הרבה עם "ווג",
אמרתי לעורכים ,
"אני רוצה לעבוד עם סטיבן מייזל, אני יכולה?"
ואני זוכרת שפולי מלן אמרה לי,
"אני לא חושבת שאת הסגנון שלו."
אמרתי, "למה את מתכוונת?"
סטיבן הוא אחד האומנים הגדולים של זמננו
כי הוא היה מסתכל על דוגמנית...
אדוארד אנינפול ווג -
והוא היה רואה דרך הדוגמנית מה היא יכולה להיות.
כשהתחלנו לבלות,
סטיבן ואני היינו יוצאים
והיינו מצלמים תמונות עם מצלמת פולארויד...
אנה סואי מעצבת -
והיה ברור מיד שלסטיבן היה כישרון.
הוא היה יכול לאתר מישהי,
הוא היה יכול לגרום לה לדגמן איך שהוא דמיין.
היה לו חזון.
סטיבן התחיל לצלם
מוקדם בתחילת שנות ה-80.
מדונה - כמו בתולה תמונה של סטיבן מייזל -
פול קאוואקו סטייליסט -
והוא שכר סטודיו ברח' 23.
קראנו לו "הקליניקה",
כי הבחורות היו מגיעות וסטיבן היה מלמד אותן איך לדגמן.
הבחורות השתנו לגמרי,
ואלה שהיו נהדרות יצאו משם ככוכבות-על
כי הן לקחו את זה, הן ספגו את הכול.
הן רצו ללמוד.
לסטיבן מייזל הייתה מראה בסטודיו כדי שהדוגמניות יסתכלו על עצמן,
מה שנתן לבחורה את הסמכות...
פביאן בארון מנהל יצירתי -
לדחוף את עצמה עד הסוף
כי היא ידעה אם הרגל במקום הנכון או לא.
אני זוכרת...
כשקראו לי לעבוד עם סטיבן מייזל בפעם הראשונה.
ממש קיוויתי שסטיבן יאהב אותי,
והוא אמר, "את יכולה ללכת? לעשות צעד גדול?"
ואני אמרתי, "כן".
והוא אמר, "אבל את חושבת שאת יכולה להגיע למקום ולהישאר בפוקוס?"
ואני אמרתי, "כן".
עשיתי את זה שוב ושוב.
וזו הייתה תחילת מערכת היחסים שלנו.
וכולנו היינו חלק מהתהליך.
זה היה בית הספר שלי.
הוא גם אהב מגע.
הוא היה בא ומניח ידיים על השיער שלך.
עוזר לך להתאפר.
הייתה תחושה של מפעל קטן ששיחקנו בו.
היינו באים לסטודיו ואם לא הייתה לנו תוכנית
מה לעשות, כולנו מעין
עבדנו יחד והחלטנו מה זה יהיה,
איך המראה יהיה.
כל הזמן בנינו והרסנו ובנינו שוב.
הוא יצר אווירה מאוד אינטימית ובטוחה על הסט.
הרגשתי שהוא באמת דאג לי.
אני חושבת שהיה לו אכפת שיהיה לי נוח
או שאולי הוא זיהה שלא היה לי נוח כשלא אמרתי שום דבר.
זה היה קשר משפחתי מאוד מיוחד.
הייתי בת 16 כשעבדתי עם סטיבן מייזל עבור "ווג" האמריקאי.
היא הגיעה, הרגליים שלה כבר היו ארוכות כמו היום,
שלושה מטר.
קרלין סרף דה דודזל סטייליסטית -
אז סטיבן מיד קרא לה במבי כי היא הייתה במבי.
היא הייתה ביישנית, היא הייתה...
היא בכלל לא כזו, אבל זה לא משנה,
והיא הייתה רקדנית, אז היא השתמשה ברגליים שלה ובכול.
אני מנסה לחשוב.
התמונות הראשונות הן תמונות הריקוד ואני לא יודעת אם הן פה.
העבודה עם סטיבן מייזל היא כמו השכלה.
הוא מעצב אותך בדרך כל כך מעודנת
שאת כמעט מרגישה כאילו, "איך הוא הוציא את זה ממני?
"כי לא ידעתי שאני מסוגלת לזה."
היה לי מזל גדול לפגוש את האדם הנפלא הזה
שהוא עדיין כמו בן משפחה ואני אוהבת אותו מאוד.
והבנתי שיכולה להיות לך משפחה מבחירה.
לא פגשתי את אבא שלי,
אימא שלי ילדה אותי בגיל 17.
אני חושבת שהוא היה באותו הגיל.
תחושת הנטישה הזו...
לא היה דבר שהיא יכלה לעשות כדי לשנות את התחושה הזו.
אני גם מאמינה שהרבה מזה היה חלק מהאמביציה שלי.
זה שלא הייתה לי דמות אב בחיי.
אבל אז בורכתי.
כשהייתי בת 16 עבדתי בפריז והייתי לבד.
אבל יום אחד, הארנק שלי נגנב.
כל הכסף שלי נגנב.
המחאות הנוסעים שלי. אימא שלי נתנה לי המחאות נוסעים.
הלכתי לארוחת ערב עם דוגמנית נוספת כי היא ריחמה עליי,
ואז פגשתי את זה אזדין אלאיה.
אזדין אלאיה היה מעצב מסתורי מאוד.
ג'ין בקר כתבת אופנה -
אזדין אהב לשחק עם הצורה הנשית.
נשיות היא דבר שלם.
אזדין אלאיה מעצב -
אני לא יודע, יש דברים שאני לא יכול להגדיר.
אני חושבת שהבגדים שלו היו מאוד צמודים, סקסיים ומפתים.
יש תחושה ארכיטקטונית לחלק מהבגדים האלה.
אבל הם נוחים מאוד. הם זזים איתך.
והוא היה אדם מתוק מאוד.
והוא לא מדבר אנגלית, אני לא מדברת צרפתית.
אבל יש משהו שם.
ואז הוא נתן לי תלבושת,
והוא ביקש שאלבש אותה
כדי לראות איך הבגדים שלו נראים עליי.
ולבשתי אותה
והוא אהב את איך שהיא נראתה.
ואז הוא שאל אותי איפה אני לנה ואמרתי לו שבמלון לנוקס.
ואז הוא אמר, "איפה אימא שלך?"
ואני אמרתי, "אימא שלי בלונדון".
אימא שלי מדברת צרפתית.
אז הוא אמר, "תתקשרי אליה".
אז התקשרתי לאימא שלי והם דיברו.
והוא אמר לאימא שלי שהוא יטפל בי,
שאגור אצלו בבית
ושאהיה בטוחה שם.
אימא שלי לא ידעה עם מי היא מדברת,
היא מעולם לא פגשה אותו, אבל היא סמכה עליו.
אז למחרת או יומיים אחר כך,
עברתי לרו דה פארק-רויאל.
קרן אזדין אלאיה פריז -
אני אוהבת את השמלה.
- לבשתי את זה - באמת?
- יצירת אמנות. - כן.
אבא שלי היה גאון.
נכון.
הנה את.
חשבתי שאבא שלי יחיה לנצח.
מעולם לא דמיינתי...
אפילו לא חשבתי על זה שהוא יעזוב.
נעמי הפכה למוזה של אלאיה.
היא הייתה כמעט כמו בת משפחה.
הוא הכיר לי כל כך הרבה דברים.
פגשתי כל כך הרבה אנשים מדהימים.
למדתי על אמנות, ארכיטקטורה, עיצוב.
והכי חשוב, זכיתי לצפות בו בעבודה. זכיתי להיות חלק מעבודתו.
והוא באמת התייחס אליי כמו אל בת.
הוא הכין לי ארוחת בוקר, ארוחת ערב.
היינו רבים, שלא תטעה.
הייתי בורחת מהחלון והולכת למועדונים.
הם התקשרו ואמרו לו שאני במועדון הלילה.
הוא היה בא למועדון הלילה.
ולפני שהוא לקח אותי הביתה הוא אמר, "לבשת את זה לא נכון",
והוא תיקן את זה.
והוא אמר, "היית צריכה לשים את החגורה ככה ו..."
ואתה יודע,
כי אתה צריך לדמיין שהבוטיק היה הארון שלי.
לאיזו ילדה בת 16
יש ארון שהוא חנות של אלאיה?
כשהוא מת,
זה היה שוק למערכת.
אזדין אלאיה 1935 - 2017 -
החיים שלי בטוח היו שונים בלעדיו.
הוא הגן עליי בעסק הזה,
הוא הדריך אותי.
פעם אחת...
מנהל אמנותי אחד חש את הצורך להגיד לי שהשדיים שלי מושלמים,
אבל הוא חש את הצורך לגעת בהם.
התקשרתי לאבא מיד.
התקשרתי לאבא מיד ואבא התקשר אליו
וירד עליו.
הוא מעולם לא התקרב אליי שוב.
זה עזר לי שפתחתי את הפה ואמרתי את האמת שלי
כי האמנתי שזה הגן עליי,
וגם האנשים שהקיפו אותי.
שלום, כולם.
- שלום. - שלום.
בשנות ה-50 לחייו, ז'אן-לוק ברונל
הסכים שיצלמו אותו במהלך ליהוק בפלורידה.
זו ההתעמלות האהובה עליו,
"לרדוף אחר דוגמניות",
כפי שאומרים בעסק.
קורטני פאוול הגיעה לסוכנות קארין מודלס בפריז.
"הוא התחיל לדבר על לשלוח אותי לקמפיין לבגדי ים.
"הוא אמר לי שהמידות שלי צריכות להיות מושלמות,
"ושצריך מראה מסוים,
"והוא רצה שארים את החולצה.
"הוא התחיל לגעת בי."
קורטני אומרת שהיא התנגדה כמה פעמים. -
"מרגע שסירבתי לז'אן-לוק ברונל,
"לא קיבלתי עבודות יותר."
פגשתי את ז'אן-לוק ברונל,
שהוא הסוכן הצרפתי היודע לשמצה
שניהל את סוכנות קארין בפריז באותו הזמן.
והם היו כמו שותפים, פורד וקארין.
קארין מודלס -
הייתי נוסעת לפריז
ומשפחת פורד סידרה שאשן בדירה של ז'אן-לוק.
אני חושבת שרובנו צעירות.
שמים אותך בסביבה שבה את כנראה...
היא חדשה לחלוטין בשבילך, נכון?
גבר מבוגר יותר משתלט עלייך
ומנהל לך את הקריירה.
את סומכת עליו.
תמיד אותו הסיפור.
שדרת הוצ'ה -
שום דבר לא קרה. רוב הזמן הוא לא היה שם.
במבט לאחור כעסתי וחשבתי על כישורי ההישרדות...
אני לא מאמינה שאני בסדר.
לאחר שהוא הורחק מהסוכנות באירופה ב-1999 -
עמית של אפשטיין מואשם באונס קטינות בצרפת -
שום דבר לא באמת מפתיע אותי בקשר לאף אחד.
אפילו אנשים שאת מכירה,
את לא יודעת למה הם מסוגלים.
נשיא סוכנות עלית אירופה,
אשר מתאם את הפעולות של משרדי עלית ביבשת...
ג'ון קזבלנקס סוכן דוגמנות -
מר ג'ראלד מארי.
התחתנתי עם הסוכן שלי...
ג'ראלד מארי.
שחשבתי שהוא כל כך מקסים.
אהבתי שהוא היה אסרטיבי.
אם היא חלק מסוכנות עלית, זה אומר שהבחורה טובה.
אם בחורה של עלית לא מכניסה 250-200 אלף דולר בשנה,
לא נשאיר אותה.
היא הייתה רק בת 22. היא הייתה צעירה.
אף פעם לא ראיתי אותו בניו יורק.
וכשפגשתי את לינדה, הם כבר היו מאורסים.
הוא ממש דחף אותי...
לעבוד, הרבה.
הרגשתי שהוא בחור נהדר.
הוא אמר לי שהוא עוזר של צלם גרמני.
וחשבתי שהוא דוחה.
אבל משהו קרה!
ובפעם הבאה שפגשתי אותו גיליתי שהוא לא.
והתאהבתי.
את רואה? טוב מאוד להיות עוזר של צלם גרמני.
אני רק רוצה לחיות באושר ובעושר, זה הכול.
גרתי בפריז במשך כשלוש שנים
ועליתי בסולם באיטיות
לפני שהרגשתי
שבאמת הצלחתי,
יכולתי להתחיל לחסוך כסף.
התחלתי לעבוד עם הצלמים הגדולים ביותר.
אבל רציתי להופיע על השער של "ווג".
כל "ווג". זה היה החלום שלי.
יצאתי לטיול עם פטר לינדברג.
פטר ראה את הצד האנדרוגיני שבי
והוא ממש רצה שאסתפר.
הוא הסביר לי, "כבר עשינו כל כך הרבה עם השיער הארוך שלך.
"אני חושב שאת באמת צריכה לעשות את זה כדי להתקדם."
שאלתי את אימא שלי מה היא חושבת.
היא אמרה, "אבל למה? את תהיי הבחורה היחידה עם שיער קצר".
ואמרתי, "טוב, זה לא דבר רע".
היא נכנסה לסטודיו ואמרה, "אני מוכנה,
"אני רוצה להסתפר."
ואז ג'וליאן, ג'וליאן שהיה הספר שלה,
משך את כל השיער שלה אחורה ושאל, "כולם בסדר?"
והיא אמרה, "לא" והיא התחילה לבכות, לא?
והוא לקח את המספריים וחתך!
זה נעלם במכה אחת, לא?
אחרי זה נסעתי למילאנו
כדי להשתתף בתצוגות אופנה
והוזמנתי ל-20 תצוגות.
בזמן שעשיתי את המדידות שלי
והם ראו אותי,
כולם התחילו לבטל לי.
עשיתי רק ארבע תצוגות.
אוונג'ליסטה -
זהו.
ולמחרת,
במקום לעשות את התצוגות...
פרנקה סוזאני עורכת "ווג" האיטלקי לשעבר -
פרנקה סוזאני העלתה אותי על הקונקורד לסטיבן,
שצילם אותי.
ולאחר שבועיים...
ווג איטליה -
אני על השער של "ווג" האיטלקי.
ואז הופעתי בכל המגזינים של "ווג".
הופעתי ב"ווג" הבריטי,
"ווג" הצרפתי, "ווג" הספרדי,
"ווג" האמריקאי.
וזה הרגע שבו חשבתי שהצלחתי,
אחרי שלוש שנים.
אני חושבת שאז באמת רכשתי ביטחון
וזה פשוט המשיך משם.
כשאת ילדה, את לא אוהבת שום דבר שגורם לך להיות שונה,
אז זה שיש לי נקודת חן,
שככה ניסיתי לקרוא לזה, אה...
לא אהבתי אותה והאחיות שלי צחקו עליי
שנקודת חן היא בצד הזה,
ושבצד שמאל זו נקודת כיעור.
ואז כשהתחלתי לדגמן,
זה תמיד היה דיון.
"שנכסה את זה באיפור?
"אנחנו לא באמת יכולים כי זה לא שטוח."
ווג מה משתנה באופנה -
בשער הראשון שלי ב"ווג" הבריטי הם ליטשו אותה.
עדיין לא הייתה החלטה בנושא.
ריצ'רד אבדון,
הפעם הראשונה שעבדתי איתו הייתה לשער "ווג" האמריקאי הראשון שלי.
אני צלם דיוקנאות וגם צלם נשים.
והבגדים הם אלמנטים שאני יכול להשתמש בהם בשביל עיצוב,
וכך גם הנשים, בשביל צורה,
בשביל דרך לבטא...
ריצ'רד אבדון צלם -
דברים מסוימים.
אבדון הוא אגדה בין צלמים...
אמילי בירמן סותבי'ס -
אגדה בהיסטוריה של האמנות,
בהיסטוריה של הצילום.
העבודה של ריצ'רד אבדון תמיד הייתה
מה שממשיך ליצור תהודה. הוא האמן.
צ'ארלס דה קארו מנהל אמנותי -
רוקו לאספטה מנהל אמנותי -
אחת התמונות הכי מפורסמות בעולם של דובימה עם הפילים.
ראיתם תמונה של אבדון לפני כן גם אם לא זיהיתם אותה.
ריצ'רד אבדון -
עם אבדון, זו אנרגיה שונה מאוד.
זה לא "צילום, צילום, צילום".
זה כאילו, "טוב" ו... "צילום".
אני חושבת שהוא אהב שאני תלמידה טובה שלו.
הקשבתי לו.
הוא לימד אותי איך להביא את זה.
את הניצוץ הזה.
וקיבלתי שני שערים מסשן הצילומים הזה.
ווג תשובות אמיתיות -
אוגוסט, ואז אוקטובר ב-1986.
ווג משיכה חדשה -
"ווג" האמריקאי השאיר את השומה.
וזהו זה, זה לא היה דיון שוב.
כי זו הייתה הגושפנקא של "ווג".
אם זה מספיק טוב בשביל "ווג", זה מספיק טוב בשביל כולם.
פריז -
בואו נדבר על המבנה של הגיליון.
מתי הגיליון צריך להיות מוכן להדפסה?
מה הדדליין שלנו?
- סוף פברואר. - מושלם.
אז נשים את קהינדה ויילי
כי הוא מצלם את הדיוקן שלי לגלריית הדיוקנאות הלאומית השנה.
נעמי פגישת עורכים -
אני אוהבת את התמונה הזו.
אני אוהבת אותה כי רואים את כריסטי וקייט.
ברידג'ט הול.
אלוהים, רואים את כולן.
אני לא רוצה את זאת. לא.
אין לנו דוגמניות פה.
התכוונתי לומר שיש לנו את אימאן, האחות הגדולה.
אני חושבת על אימאן וקטושה.
כן!
ופרידה.
אני מעריכה את העבודה שבוורלי ג'ונסון, אימאן,
נעמי סימס, דונייל לונה,
גייל אוניל, קארן אלכסנדר...
אני מעריכה את העבודה של הנשים לפניי.
אבל רציתי לעשות יותר,
רציתי ללכת רחוק יותר, רציתי לפרוץ את הגבולות.
רציתי את מה שהדוגמנית הלבנה קיבלה, גם אני רציתי את זה.
אז ב-1987,
ביקשתי את שער "ווג" הראשון שלי.
הם לא יודעים איך לענות לי, הם לא יודעים מה לומר.
והרגשתי קצת מבוכה והרגשתי קצת מכווצת,
כאילו שלא הייתי צריכה לפתוח את הפה,
הם לא יסכימו לזה.
היו כל כך הרבה הגבלות על מה זה אומר להיות דוגמנית שחורה,
והיא הייתה צריכה להילחם
במערכת שלמעשה אמרה שאת צריכה להיות לבנה
כדי להצליח על המסלול או במגזיני האופנה.
אז באותו הזמן עבדתי עבור מר סן-לורן,
אז אמרתי להם.
מר סן-לורן תמיד תמך
ברעיון שגם לדוגמניות שחורות יש ערך.
בת'אן הארדיסון דוגמנית -
לא ידעתי כמה כוח היה לאיב סן-לורן.
בראבו!
לא ידעתי שאיב יגיד משהו.
זו אחת מהקולקציות הכי טובות שלי.
איב סן-לורן מעצב אופנה -
זה היה קשה מאוד,
וכשמשהו קשה, הוא טוב יותר.
ופתאום הייתי בניו יורק
עם פטריק דמרשלייה.
ווג פריז -
לא היה לי מושג עד שהוא יצא
שזו פעם ראשונה שאדם שחור הופיע על שער "ווג" הצרפתי.
לא ראיתי את זה כשבירת מחסום,
פשוט ראיתי את זה
כ"זה לא יכול להפסיק פה.
"זה לא יכול להיות רק אדם סמלי אחד."
ווג ספטמבר -
אבל אז הצטלמתי לשער "ווג" האמריקאי הראשון שלי,
ולא היה לי מושג שהוא היה לחודש ספטמבר.
כי אני עדיין...
מה שלמדתי על המגזינים באמריקה היה
שפברואר היה החודש השחור
ובכל פברואר בכל המגזינים
הופיע אדם שחור.
את זה ידעתי. את זה הבנתי.
אבל לא ידעתי שמרץ וספטמבר היו החודשים הנמכרים ביותר...
אני פשוט עברתי מעבודה לעבודה
ופשוט חייתי את חיי.
ברגע שאת מופיעה על שער "ווג" האמריקאי, בייחוד אז,
זהו זה. אז התחלנו להשתתף בתצוגות אופנה,
וזה היה דבר חדש.
בזמנו, היית דוגמנית דפוס
או דוגמנית מסלול.
תצוגות אופנה היו אירועים קטנים ושקטים מאוד
והיחידים שהגיעו אליהן היו בכירים מעולם האופנה...
אייזק מזרחי מעצב -
אנשים שקונים בגדים, ועיתונות האופנה וזהו זה.
התרחש שינוי כאשר
בחורות הדפוס התחילו להשתתף בתצוגות.
כשמעצבים העלו את כל הבחורות על המסלול,
זה שינה את הקליבר של תצוגות האופנה.
טונה גודמן עורכת אופנה -
עכשיו, בחורות הדפוס שאתם רואים במגזינים,
הן מופיעות בתצוגות,
אז זה כמו לראות כוכבות קולנוע.
הכול היה מרגש!
הבחורה על המסלול הייתה מרגשת.
הן לא הלכו כמו אספרגוס, "בום, בום, בום, בום", אתה יודע?
הדוגמניות האלה היו חזקות מאוד בדרך שבה הן הלכו.
סוזי מנקס עיתונאית אופנה -
הן הראו את האישיות שלהן. זה היה כל הרעיון.
רוב הזמן הסתכלתי קדימה
וחשבתי על ללכת ישר, שיהיה לי מבט נעים
ולהסתכל על אנשים שהכרתי ולעשות...
אני זוכרת שבאחת מהתצוגות של ורסצ'ה,
שלושה צלמים באו אל מאחורי הקלעים ואמרו, "אפשר לדבר איתך?"
וחשבתי שאני בצרות.
והם הראו לי תמונות שלי,
והעיניים שלי למטה בכל התמונות
כי הסתכלתי על השורה הראשונה ועל הקולגות שלי, החברות שלי.
והם אמרו, "את יכולה בבקשה להסתכל אלינו
"כשאת מגיעה לסוף המסלול?"
ואני אמרתי, "אני מצטערת כל כך, כמובן".
אז כשהסתכלתי למעלה...
חשבתי, "ואו!"
לא האמנתי כמה צלמים היו שם. לא היה לי מושג.
האווירה מאחורי הקלעים אינטנסיבית מאוד.
אבל אהבנו את זה.
אהבנו את העומס ואת האדרנלין.
בנות, תמתינו בצד הבמה.
כולנו חושבות, "ואו, אני המתחזה היחידה פה",
אני יכולה להעמיד פנים, "אה, כן, אשתה את היין הזה",
או "הרמס, אני אוהבת את הרמס".
לא ידעתי בכלל מה זה הרמס כשהייתי ילדה, כן?
אבל את לומדת במהרה להשתלב ולהתאים את עצמך.
סינדי בהחלט הייתה היותר רצינית,
אבל ידענו איך לגרום לה להשתחרר וליהנות.
טקילה.
מה שחייבים לאהוב בנשים האלה
זה שהן לא הלכו בצורה
מזויפת. הן פשוט נהנו.
אף אחת לא הלכה כמו נעמי.
הייתה לה הליכה שאמרה בעיקרון, "עופו לי מהדרך
"כי אני משתלטת על כל מקום שאני הולכת אליו."
אני זוכר שבתצוגה אחת אימא שלי,
שהיא אישה סטרייטית בגיל העמידה.
בשלב הזה היא כנראה הייתה באמצע שנות ה-60 לחייה.
אחרי התצוגה, היא ניגשה אליי ואמרה,
"יקירי, הייתי שוכבת עם נעמי קמפבל."
ימי התהילה!
אבל תזכרו שבימי התהילה האלה...
זה לא היה מושלם.
מכיוון ש...
מכיוון שלא תמיד הזמינו את נעמי לתצוגות.
אני לא הבנתי.
חשבתי שנעמי הייתה יפה יותר,
היה לה גוף הרבה יותר שווה משלי.
והליכה טובה יותר.
וחשבתי, "למה הם לא מזמינים אותה?"
כשנעמי באה, מעצבים היו עדיין, אתה יודע...
"יש לנו רק בחורה שחורה אחת העונה." זו הייתה התקופה.
"בחורות שחורות יכלו לעשות תצוגות רק בקיץ.
"בחורות שחורות יכלו ללבוש רק בגדים בהירים."
אמרתי להם, "אם לא תזמינו אותה, לא תקבלו אותי".
לינדה וכריסטי לחלוטין סיכנו את עצמן.
הן עמדו לצידי והן תמכו בי.
וזה מה שעזר לי להמשיך.
השתתפתי בתצוגות נהדרות, לבשתי שמלות יפות,
אבל אז הגיע הזמן לפרסום
ולא כללו אותי בזה.
וזה ממש פגע בי.
ולפעמים הזמינו אותי רק כדי לרצות אותי
או כדי לגרום לי לחשוב, "טוב, נשתמש בה".
ואז הייתי הולכת לצילומים ויושבת שם
מ-9:00 עד 18:00 כל היום ולא היו משתמשים בי.
זה הפך אותי לנחושה מתמיד.
שלעולם לא יתייחסו אליי ככה, שלעולם לא ישימו אותי בעמדה הזו שוב.
אפשר לשים קיר שכריסטי תישען עליו?
- כן, לגמרי. שחור או לבן? - לבן.
אנחנו גם צריכים לעשות קלווין קליין.
עם הקובייה? אולי רק הפינה.
- כן, או רק... - היא תוכל להישען...
להישען. כן, אני מרגישה כאילו...
כריסטי, אפשר לנסות קצת פרופיל?
כאילו... כן, יפהפה. אווירה של קלווין קליין.
מאוד קלווין קליין. קלאסי.
עבדתי עבור קלווין קליין במשך 33 שנה.
הייתי כנראה בת 17 כשפגשתי את קלווין קליין לראשונה
והכרתי את המותג, השתתפתי בתצוגות אופנה וכדומה.
זה בלט לי, אני חושבת אפילו כנערה,
כל הפרסומות.
הכרתי את הג'ינסים ואת הבשמים של קלווין קליין.
אובסשן לגבר -
"אובסשן" היה עניין גדול.
מה שאתה רוצה לעשות זה ליצור ריגוש,
אתה רוצה שאנשים ישימו לב לפרסומות שלך,
למודעות הדפוס או לפרסומות הטלוויזיה שלך.
בממלכה של התשוקה "אובסשן" הוא השליט.
"אובסשן" של קלווין קליין.
הו, הריח הזה.
"הו, הריח הזה."
האל רובינשטיין עיתונאי -
כשאתה שומע "הריח הזה",
אתה ישר חושב על מקום מסוים מאוד.
יש לי השפעה על החברה.
אני יכול לשנות גישות.
אני יכול לגרום לאנשים להרגיש משהו מסוים.
הוא הבין איך להשתמש בכלים באותה התקופה,
כמו שלטי חוצות, מגזינים,
כדי לדחוף את התדמית שלו בצורה נקייה מאוד,
אבל שנויה במחלוקת.
אתם רוצים לדעת מה עומד ביני לבין הקלווין שלי?
כלום.
ג'ינס של קלווין קליין -
הוא תמיד רצה שהכול יהיה מאוד ארוטי וסקסי,
וכולם שוכבים עם כולם.
ואז היה איידס.
והם רצו להירגע
ולהרגיע הכול.
אז היה לו בושם בשם "איטרניטי".
שהיה קשור למשפחה.
והוא החתים את כריסטי כפנים של "איטרניטי".
יש לי כל כך הרבה זיכרונות מהקמפיין הראשון של "איטרניטי"
במרתה'ס ויניארד.
ברוס ובר צילם את התמונות.
זה היה ממש מגבש ומהנה.
השמש שוקעת, האורות ממש יפים.
תראו את התמונות של הבחורות האלה, יש להן את התשוקה הזו.
ברוס ובר צלם -
התשוקה לעמוד לבד ולהיות מישהי.
ברוס ובר
באמת שינה את הצילום ואת האופנה דרך המצלמות שלו.
הוא שינה בחורות מאיפור הרבה יותר כבד
לבחורה יותר טבעית
שהייתה בריאה וזרחה.
גרייס קודינטון ווג -
הרווחתי קרוב למיליון דולר בשנה בחוזה הזה.
אני זוכרת שחתמתי עליו, מסיבה כלשהי, בלילה באיזה משרד עורכי דין
עם הסוכנים שלי.
לא היה לי עורך דין משלי.
הייתי צריכה לעבוד רק 100 ימים בשנה,
שזה לא הרבה עבודה,
וכמובן שלא יכולתי לעבוד עבור אף אחד אחר,
ולא יכולתי... אפילו לא מאמרי מערכת.
אבל לקמפיין "איטרניטי" הייתה נראות מסוימת,
ולכן לייצג את קלווין קליין
הרגיש מאוד כמו הפסגה של מה שקרה באותה התקופה.
"איטרניטי", קלווין קליין.
האיפור החדש של רבלון. סינדי...
קולורסטיי -
כדוגמנית,
חוזה קוסמטיקה הוא הכרטיס המוזהב.
יש לך פתאום ביטחון תעסוקתי.
את לא מחכה ל...
"אולי אקבל את הקמפיין הזה, אולי לא."
קבלו בבקשה את סינדי קרופורד המקסימה.
היי, מה שלומך? טוב לראות אותך. תודה שבאת.
היא בדיוק נבחרה לפרזנטורית של רבלון.
מה זה אומר? שפתון בחינם?
כן. זה, ובתקווה יותר חופש.
יותר חופש לעשות...?
מה שאני רוצה.
דברים באמת קרו. השתתפתי בקמפיינים הנכונים.
תגמישי את השיער שלך ותראי את הגוף שלך.
ואז פתאום ב-1988
הציעו לי להופיע ב"פלייבוי".
כל האנשים בחיי באותה התקופה חשבו שלא כדאי שאופיע ב"פלייבוי".
סוכנות הדוגמנות שלי הרגישה שזה לא מתאים
לסוג העבודות שאני צריכה לעשות.
אני חושבת שלמותג עדיין הייתה קונוטציה
שאולי הבריחה כל מיני אנשים.
פלייבוי -
הבנתי את הפלטפורמה של "פלייבוי" ומה זה ייצג.
זה בהחלט היה מחוץ למסלול הרגיל
עבור דוגמנית של "ווג" באותה התקופה.
ההצעה הגיעה דרך הרב ריטס, צלם.
הרב ריטס היה מישהו שעבדתי איתו הרבה,
וגרתי בבית שלו והיינו חברים מאוד טובים.
חלק מאוד חשוב ממה שאני עושה
זה שאני מסוגל להבין דברים, להיות מעין דיפלומט.
הרב ריטס צלם -
אז אתה באמת צריך לשבת אחד על אחד עם מישהו
ולהבין מה הקטע שלהם ולנסות להשיג את מה שאתה רוצה.
אני לא יודעת. היה משהו בזה שסקרן אותי,
אז בניגוד לעצת הסוכנים שלי, הסכמתי.
אבל אמרתי, "אתם לא צריכים לשלם לי הרבה
"כל עוד תהיה לי שליטה על התמונות."
ורציתי את הזכות להרוג את הסיפור אם לא אוהב אותו.
הרב ואני שילבנו את זה עם עוד נסיעה שעשינו
ל"ווג" הצרפתי להוואי.
צילמנו תמונה ל"ווג" הצרפתי
וצילמנו תמונה ל"פלייבוי".
פלייבוי, 1987 -
כמעט אי אפשר היה לדעת אילו תמונות היו ל"ווג" הצרפתי...
ווג הצרפתי, 1987 -
ואלו תמונות היו ל"פלייבוי".
זה היה אורגני מאוד ו...
אהבתי אותן.
כל העניין עבורי הוא
שאפילו אם אני מקבלת החלטות שאחרים לא מסכימים איתן או לא אוהבים,
אם הן ההחלטות שלי ויש לי שליטה עליהן,
זה מעצים אותי, אפילו אם זה להופיע ב"פלייבוי".
פלייבוי בידור לגברים -
מעולם לא הרגשתי שהייתי קורבן של ההחלטה הזאת.
דוגמנית העל סינדי קרופורד מאת צלם העל הרב ריטס -
כשאני עירומה אני לא מרגישה עירומה.
זה תלוי במי שמצלם אותי.
יכולתי להרגיש לבושה לגמרי.
זו התפיסה והדרך.
כשזה נעשה בטוב טעם, את לא מרגישה שאת עירומה.
אולי זה גרם לאנשים לחשוב,
"היא באמת מרגישה בנוח בעור שלה."
לא בהכרח, לא הרגשתי כך.
רק מכיוון שלא חשבתי על עצמי,
נעמי, שמראה את עצמי,
הרגשתי שהייתי דמות אחרת.
אז לא הרגשתי בהכרח שאני...
הרגשתי שאני לבושה, אם אתה יכול להאמין לזה.
אני מכבדת ומעריצה אנשים שמרגישים בנוח בגוף שלהם
ומרגישים בנוח כשהם עירומים.
אם אני עובדת עם מישהו שאני סומכת עליו,
ושאני מכבדת אותו, ומבינה את החזון שלו,
אז אני יכולה לקחת כמה סיכונים.
אם אני יכולה לסמוך על הצלם,
ואני יודעת מה הוא רואה
ואני יודעת שהנוחות שלי תהפוך את התמונה
להרבה יותר מרגשת, מעניינת, לא משנה מה,
אז אני יכולה לעשות את זה.
אבל אם האמון לא שם ויש תחושה
של "קדימה!", "תעשי את זה!
"תעשי את הקטע שלך, אני אצלם את זה."
אני לא יכולה לעשות את זה.
אני לא יכולה לעשות את כל ה... דברים
שדורשים זמן ואמון מול כל צלם שהוא.
להרב היה...
מעולם לא הרגשתי אפילו קצת שלא בנוח מול המצלמה שלו.
הנה, וכן, הנה, זהו זה.
מה שאני אוהב בקשר לזה זה שלא מדובר באופנה.
כמובן שהן עירומות, אבל הן היו חברות נהדרות
ופתאום להציב אותן יחד
כשהן מכירות זו את זו.
לב גדול יוצא כשאני מסתכל על התמונה הזו.
זה בכלל לא מיני באופן גלוי.
נשמה אמיתית יוצאת מהבחורות האלה.
אפשר להרגיש את זה בעיניים שלהן. מדובר באמת בעיניים ובמבטים שלהן.
זו כזו תמונה של הרב כי היינו עירומות, אבל לא היינו סקסיות.
הייתה פשטות בלהיות עירומות.
אבל צילמנו את זה עם ובלי כריסטי,
כי כריסטי לא יכלה להשתתף במהדורת ה"רולינג סטון" באותו הזמן.
עבדתי עם קלווין ולא יכולתי לעשות משהו עם מישהו אחר,
אז כשהרב אמר, "רק תהיי בכמה צילומים",
הבנתי שהרצון שתהיה דוגמנית בקמפיין
היה בגלל כל הדברים שרואים בחוץ,
ולראות מישהו שעושה דברים יותר מעניינים וקיצוניים.
ואז לחתוך את כל זה,
לא יודעת, זה כבר לא היה כל כך מרגש.
בסדר.
- זה כל כך ארוך, אימא. - אני יודעת.
הייתי צריכה לבוא כל הדרך מניו יורק כדי לספר אותך?
אני חייבת לומר שקצת מסובך לעבוד מסביב לאוזן שלך עם המסכה.
מריה אימא של כריסטי -
אני יודעת. כמה קצר תעשי את זה?
סיפרתי לחברים שלי הבוקר בבית הקפה,
ואמרתי, "כן, היא ספרית". אמרתי, "כן!"
היא אפילו הייתה מספרת את אורבה.
ככה זכיתי לתהילה.
אני יודעת, והוא הרשה לך.
מעצב שיער.
אורבה -
אולי תקצרי גם את השיער שלך שוב.
ארין אחותה של כריסטי -
אני חושבת על זה לפעמים.
ואז אני חושבת על זה שלוקח לו כל כך הרבה זמן לצמוח.
- אהבתי את זה. חשבתי שזה יפה. - אני חושבת על זה לפעמים.
כאילו, "זו הייתה תספורת".
כריסטי, תסתכלי לפה, בבקשה. יפהפה.
הבנתי ש...
לא הייתי מאושרת מהחוזה עם קלווין קליין.
זו לא הייתה בדיוק עסקה גרועה,
אבל לא הגעתי למצב שהייתי מותשת או עייפה או משהו.
הייתי מוכנה לזוז.
אז דנתי מחדש בחוזה של עם קלווין...
בכך שהסתפרתי.
כשהסתפרתי, ידיד שלי אורבה סיפר אותי,
צחקנו ואמרנו, "אני הולכת להיות בצרות",
אבל לא באמת חשבתי שאהיה בצרות.
אבל בהחלט לא קיבלו את זה יפה.
אני חושבת שקלווין כעס ממש
כי כשיש לך חוזה, את חייבת להישאר במראה הזה.
אז להסתפר פתאום באמצע...
סטיבן מייזל -
היה סוג של אסון.
כשדנתי מחדש על החוזה...
- אני יודעת, זה קשה. - זה גם...
עדיין נשארתי קרובה לקלווין
והמשכתי לעבוד עבור "איטרניטי", ואפילו פתחתי את התצוגה שלו
בעונה הבאה עם התספורת החדשה שלי.
זה היה הסוף של תקופה של חוזים כאלה
כי הם פשוט לא היו הגיוניים.
סעיף שחרור אחיד -
לסוכנויות יש כוח,
ועם זאת הן מתנהגות כאילו אין להן.
הן אמורות לעבוד עבורך.
בואו נהיה מציאותיים, לא מדובר באישיות
ובכימיה או שאנחנו באמת משפחה.
זה עסק עבור כולכם,
ומעולם לא חתמתי שוב על חוזה עם סוכנות אחרת.
סטייל עם אלזה קלנש -
זה "סטייל" ואני אלזה קלנש
שמדווחת על עולמות העיצוב של האופנה, היופי והקישוט.
בסוף שנות ה-80, היה פיצוץ של מדיה חדשה.
פתאום הייתה טלוויזיה בכבלים
והם היו זקוקים לעוד תוכן.
אנחנו מתחילים עם סיפור לוהט מאז תצוגות האופנה של האביב...
עניין חדש באופנה נרקם.
טוד אולדהאם מעצב -
אלזה קלנש הייתה הראשונה שהסתכלה על סגנון
כמישהי אמיתית מתוך עולם האופנה.
קלווין קליין התנסה עם צלליות.
הכול צמוד לגוף, הבגדים האלה מודעים מאוד לגוף.
וזה התחיל לשנות את הכול.
אנשים חושבים על דוגמניות, את יודעת מה התדמית של דוגמניות.
אבל ברור שאת בטח חכמה אם את...
מה התדמית של דוגמניות? אשמח לדעת.
את מתכוונת לזה שיש לנו מנת משכל נמוכה ודברים כאלה?
- אני לא אומרת את זה. - לא, אבל...
לפני הכבלים, חלקים גדולים באמריקה היו מורעבים מבחינה תרבותית.
טום פרסטון אם-טי-וי -
במידה מסוימת, הכבלים לקחו את מה שקרה
בסצנת התרבות התוססת בניו יורק
ודחפו את זה החוצה דרך לוויין
לכל רחבי המדינה.
אם-טי-וי -
כשהקמנו את אם-טי-וי בתחילת שנות ה-80,
זה לא היה רק כדי להקרין את הלהיטים,
זה גם חשף אנשים לכל מיני דברים חדשים
בתרבות הפופולרית.
אז אמרנו, "בואו נעשה עוד דברים שקשורים למה שנחשב
"כאופנה מהרחוב.
"בואו ננסה פרצוף חדש, מנחה חדשה.
"דוברת האופנה של אם-טי-וי."
אופנה עדיין הייתה בעיקר לנשים,
ואז פתאום "פלייבוי" היה בעיקר לגברים.
זה היה שונה מאוד.
הכפלתי את הקהל שלי כי עשיתי את זה.
ושני הדברים האלה יחד הובילו לאם-טי-וי.
הם רצו דוגמנית או מישהי מתחום האופנה,
אבל הם גם רצו מישהי שהיו לה מעריצים גברים.
זו הייתה פגישה של 30 שניות. "בואו נעשה את זה.
"אפשר להתחיל שבוע הבא?"
ברוכים הבאים ל"בית הסטייל", אני סינדי קרופורד.
זו הכתבה הגדולה הראשונה שלי באם-טי-וי, נכון? אני לבדי.
לא היה לי ניסיון בשידור.
אז אתה הולך על המסלול,
תוריד את המעיל.
הם שילבו מוזיקה ואופנה
ואת תרבות הפופ
ושמו הכול בקערת ערבוב.
ולא היה לנו אכפת מה יצא.
בית הסטייל אם-טי-וי -
היי, אני סינדי קרופורד.
ברוכים הבאים ל"בית הסטייל", הפעם מפריז.
היא הייתה יוצרת פרקים
והיא הביאה חברים ומכרים,
אנשים שהיא הכירה מהעסק.
אנחנו לא אוהבות ללבוש בגדים. לא, זו בדיחה.
נעמי, תתנהגי יפה.
דולצ'ה וגבאנה -
היא התחילה לכלול מעצבים.
האורך קצת ארוך מדי.
ג'ון גליאנו -
בהחלט גם נוציא את הריפודים מהחזה.
אני מהדוגמניות הזקנות שיש להן שדיים.
זה נתן לי הזדמנות לדבר,
ויכולתי להביא קצת יותר מעצמי
לאישיות הציבורית שלי.
רואים את נקודת החן הקטנה שלך.
זה הרגיש מאוד מעצים.
וזה הסוף של הפרק הזה של "בית הסטייל".
אני סינדי קרופורד ונתראה שוב ממש בקרוב.
ביי.
"ווג" הבריטי רצה שפטר לינדברג יצלם שער שייצג
את הרעיון החדש של יופי עבור שנות ה-90.
ופטר אמר, "אני לא יכולה לעשות את זה רק עם אישה אחת".
הוא פנה אליי ואל סינדי, נעמי, לינדה וטטיאנה.
כולנו עבדנו ביחד בקומבינציות שונות הרבה בתקופה הזו,
אז כולנו הגענו בג'ינס ואני זוכרת שהייתי בטרייבקה.
פטר תמיד היה מתרגש ממש כשהוא צילם,
והוא היה אומר, "אני כל כך מתרגש".
ובדיוק יצאתי מהחוזה שלי עם קלווין.
אז רק להיות ביחד כקבוצה,
זה היה כל כך כיף.
לא היה מדובר באופנה.
לא היה מדובר בשיער ובאיפור.
היה מדובר בנשים.
ווג שנות ה-90 -
מה הבא בתור? קולקציות -
העיצוב החדש של העשור החדש -
היכנסו לפרסי ווג -
השבוע ברוק -
ברוכים השבים ל"השבוע ברוק".
לג'ורג' מייקל יש קליפ חדש ל"פרידום! 90'",
הסינגל השני מהאלבום האחרון שלו "להקשיב בלי דעה קדומה מהדורה 1".
שוב, מייקל עצמו סירב להופיע בקליפ.
במקום, הוא האציל סמכויות על חבורה של דוגמניות מעלית ופורד
שיעשו לו ליפ סינק.
קיבלתי החלטות לפני שנתיים
לשנות את את הכיוון של הקריירה שלי ושל החיים שלי
בכך שלא אופיע בקליפים.
בכך שלא אתראיין.
בכך שלא אופיע בתקשורת.
בעיקרון, לתת למוזיקה שלי לעשות את שלה.
קיבלנו שיחת טלפון שג'ורג' מייקל רוצה לצלם אותנו ב...
רוצה שנופיע בקליפ שלו.
ג'ורג' אמר, "זו חייבת להיות קבוצת הנשים הזו".
זה היה חייב להיות כולנו.
אז הלכנו לדבר.
"את עושה את זה?", "את עושה את זה?"
בהתחלה בכלל לא הייתי מעוניינת בזה
כי זו לא הייתה אופנה.
ובשלב מסוים, קיבלנו החלטה, החלטה קבוצתית.
אמרתי, "אעשה את זה".
- "אעשה את זה." - אמרתי, "כן, טוב, אעשה את זה".
אז מי תספר לג'ורג'?
בעיקרון, אני במועדון לילה בלוס אנג'לס.
רוקסברי בשדרות סאנסט.
וג'ורג' שם. והוא ניגש אליי ואומר,
"אז מה אתן רוצות?"
אמרתי, "אנחנו רוצות סכום כסף כזה וטיסה הלוך ושוב בקונקורד!"
הוא שואל, "וזהו זה?" ואמרתי, "זהו זה".
כשג'ורג' הציע לי את הרעיון שלו,
הוא אמר, "מה אתה חושב על כך שכל הקליפ
יהיה נשים מהממות שעושות ליפ סינק?"
כדי שהוא לא יצטרך לעשות את זה.
ואמרתי...
דייוויד פינצ'ר במאי -
"שככה יהיה לי טוב.
"זה נשמע כמו רעיון נהדר."
כשהגעתי לסט,
והם רצו שאעשה ליפ סינק,
לא ידעתי את המילים.
הייתי צריכה ללמוד אותן מהר מאוד בקרוון
בזמן שעבדו על השיער והאיפור שלי.
אני רק זוכרת שהיה ממש חשוך
ומישהו שמסביר לי שאהיה באמבטיה.
חשבתי, "באמת?"
הרגשתי שלכולן היה חלק טוב יותר משלי.
הבחורות האלה ידעו איך להזיז את הפנים.
הן יכלו למצוא את האור שלהן,
וכשנתנו להן דמות,
הן הכניסו אליה משהו.
הן שאבו אותך פנימה.
בסצנה הראשונה שצילמתי
רואים רק את העיניים שלי.
רואים את הפה, ואז את העיניים, ואז את הפה ואז את העיניים.
ובכל פעם שהתכופפתי זה היה כי לא ידעתי את המילים עדיין.
אני לא כל כך טובה עם מילים.
לא ידענו בכלל מה ההשפעה
של הקליפ הזה.
לא היה לנו זמן לדעת, כי בכנות,
קפצנו ממדינה למדינה.
מילאנו -
"פרידום" בדיוק יצא.
ג'אני ורסצ'ה -
דיברתי עם ג'אני ואמרתי,
"למה שלא תביא את הבחורות?"
דונטלה ורסצ'ה מעצבת -
"הבחורות המהממות על המסלול?"
הגענו לשם, ראינו את הבגדים שלנו, עשינו את החזרה שלנו.
ואז השיר התנגן.
ואז זה היה כאילו, "אני מבינה מה אתם עושים".
אי אפשר לדמיין את ההתרגשות,
את האנרגיה, את הטירוף
כאשר ג'אני ורסצ'ה
קיבץ את כל דוגמניות העל.
הוא ממש תפס את הרגע הזה.
לכל אחת מהן הייתה אישיות חזקה
והן לא חששו להראות אותה.
השילוב של אופנה והאישיות שלהן היה קסם.
זה היה רגע.
זה היה הרגע של ג'אני ורסצ'ה
והדרך שבה הוא רצה ליצור נשים סקסיות
שהן גם נשים חזקות.
השיר המדהים הזה, המעצב המדהים הזה,
הרגע שהנשים שרות את השיר.
זה כאילו הכול התחבר.
יכולנו להרגיש את הרגע הזה.
זה רגע שידעת שיהיה אייקוני.
זה היה כאילו, "טוב, זו דוגמנית-על".
לא דמיינתי שזה
יזניק אותנו לרמה אחרת.
קנר -
הן לא היו כמו אנשים אחרים, הן לא היו רק יפהפיות.
הן בולטות, הן באמת הפכו לאייקוניות
ובלתי נשכחות.
וחשובות.
הן הפכו לשמות מוכרים.
ואני חושב שזה באמת גיבש את דוגמנית העל.
נראינו חזקות
ואז התחלנו להאמין בזה.
לזכרה של טטיאנה פטיץ -
תרגום כתוביות: יעל אביבי