Velkommen til New York.
Husker da jeg kom til New York.
Fra flyplassen ser du skyskraperne,
og blir helt fortryllet. Denne energien.
Det var mer enn jeg så for meg.
New York var bare så livlig.
Folk som synger på hjørnet.
Det første jeg ville gjøre, som danser,
var å dra på Alvin Ailey School of Dance.
New York var yrende, og energien var utrolig.
Jeg syntes New York var magisk.
Den hadde litt av den robustheten den er kjent for.
Det var mye graffiti, spesielt i sentrum.
Nå går vi til Limelight.
Elsker at alle kledde seg for å dra ut,
og det er jo sånn det skal være!
Vi skulle spise middag sammen...
Likte å gå til Times Square før Times Square ble ryddet.
Når det var peepshow, gikk vi ikke på det,
men New York var bare et annerledes sted.
Litt snuskete... Det var gøy.
Min tid i New York, i moteverdenen,
tror jeg var i gullalderen, men...
ikke si om det er feil. Ikke ødelegg illusjonen.
Gjør jeg det bra?
Kjempebra!
Takk!
Da jeg kom til byen,
var jeg 20 år gammel.
Hadde vært i Chicago, så jeg visste litt om bylivet,
men New York er noe eget.
Husker jeg prøvde å ta T-banen, men ble litt skremt av det.
Jeg prøvde å ta drosjer.
Noen ganger stoppet de, og noen ganger ikke,
og jeg fant ikke ut av det før jeg en dag innså det:
"Å, lyset må være på."
Jeg strakk ut hendene i New York-gatene,
og drosjene bare føk forbi.
Så tok Christy opp hånden, og da stoppet de.
Fyren sa: "Jeg vil ikke til Brooklyn."
Jeg sa: "Hvorfor sier han det?"
Det slo meg ikke før Christy måtte stå foran meg
for å få en taxi til jobb.
Alt var nytt.
Det var spennende og utfordrende.
Stå her for oss... Du reddet dagen min.
En god venn var sminkør,
og hun lot meg sove på sofaen hennes.
Tre måneder, så sier hun:
"Tror du må få din egen leilighet."
Fikk egen leilighet før 18,
og flyttet rett inn.
Den føltes som et stort loft,
men uten mat i kjøleskapet eller møbler.
Jeg jobbet konstant, men byrået tok mye,
og så måtte jeg betale leie og andre ting.
Christy og jeg bodde sammen.
Vi var bare dumme og hadde det gøy, og...
- Det føltes så komfortabelt med alle. - Ok...
De er søstrene mine.
Da jeg begynte i New York,
var det veldig slik at
ni til fire bare var en vanlig jobb.
Det føltes som Working Girl.
VÅREN 1987
Jeg måtte skape min egen vei.
Mamma og pappa reddet meg ikke.
Om jeg leide et sted og ikke kunne betale leien, hva da?
Utkastelse og flytte hjem.
Jeg hadde ikke den hjelpen,
noe som ga meg en drivkraft, og jeg kjørte på.
Francesco Scavullo booket meg for Cosmopolitan.
Han likte meg fordi jeg minte ham om Gia.
Gia var en favoritt hos så mange fotografer,
så byrået mitt sa: "Vi har den nye Gia."
De jentene jobbet hardt,
og de jobbet konstant.
Det føltes som
at de ville mer enn bare det som var der,
men de var drevet til...
TIDLIGERE MODELLAGENT
...å bli bedre hele tiden.
De lette konstant,
og ville, og de var nysgjerrige og kunnskapsrike,
og bare kjørte på.
- Går det i kveld? - Ja.
- Flott. - Hvis du er oppe da, 00:30.
- Å, nei. - Å, nei! Ja!
Jobber tidlig. Tror ikke jeg blir oppe.
Da jeg hadde jobbet mye med Vogue,
sa jeg til redaktørene:
"Jeg vil jobbe med Steven Meisel, kan jeg det?"
Og jeg husker Polly Mellen sa:
"Tror ikke du er hans type."
Jeg sa: "Hva mener du med det?"
Steven er en av de største kunstnerne,
for han så på en modell...
SJEFSREDAKTØR
...og han så gjennom modellen hva de kunne bli.
Da vi begynte å henge,
gikk Steven og jeg ut,
og tok bilder med et Polaroid-kamera
man visste at Steven hadde øyet.
Han så på noen,
fikk dem til å posere, slik han så det for seg.
Han hadde en slik visjon.
Steven begynte å fotografere
tidlig på 80-tallet.
BILDE AV STEVEN MEISEL
KUNSTREGISSØR
Han hadde et studio på 23rd Street.
Kalte det "Klinikken",
fordi jentene kom inn, og Steven lærte dem modellyrket.
Jentene ville endre seg helt,
og de som var gode kom ut som superstjerner,
for de bare tok det, de absorberte alt.
De ville lære.
Meisel hadde et speil der modellene kunne se på seg selv,
noe som ga jentene autoritet...
KREATIV REGISSØR
...til å presse seg til det ytterste,
for de ville vite om foten sto på rett sted eller ikke.
Jeg husker...
da jeg ble ringt for å jobbe med Steven Meisel for første gang.
Jeg håpte at Steven ville like meg,
og han sa: "Kan du gå? Stort?"
Og jeg sa: "Ja."
Og han sa: "Men tror du at du kan holde fokus?"
Og jeg sa: "Ja."
Jeg gjorde det igjen og igjen.
Og det var begynnelsen på mitt forhold med ham.
Og vi fikk alle ta del i prosessen.
Det var min skole.
Var alltid veldig taktil også.
Kom og holdt hendene på håret ditt.
Hjalp med sminken.
Det var vår egen lille fabrikk som vi lekte i.
Vi kom, og hvis vi ikke hadde en plan
for hva som skulle skje, måtte vi alle
jobbe sammen og finne ut hva som skulle bli,
hvordan stilen ble.
Det var bare å konstant bygge, ødelegge, bygge igjen.
Han skapte et intimt og trygt miljø på settet.
Jeg følte han passet på meg.
Jeg føler han brydde seg om hvor komfortabel jeg var,
anerkjente når jeg ikke var det, da jeg ikke sa noe.
Det var et veldig familieaktig bånd.
Jeg var 16 da jeg fikk jobbe med Steven Meisel for amerikanske Vogue.
Hun ankommer, beina hennes var så lange som de er nå,
tre meter.
KUNSTREGISSØR
Så Steven kalte henne Bambi, for hun var Bambi.
Hun var sjenert, hun var...
Hun er ikke det, men det har ikke noe å si,
og hun var en danser, så hun brukte beina og alt.
Jeg prøver å tenke.
De første er dansebildene, og jeg vet ikke om de er der.
Å jobbe med Steven Meisel er som en utdanning.
Han former deg på en så subtil måte
at du nesten tenker: "Hvordan fikk han det ut av meg,
trodde ikke jeg klarte det."
Jeg var veldig heldig som møtte denne mannen,
som er familie, og jeg er veldig glad i ham.
Og jeg forsto at man kan ha valgte familier.
Jeg møtte ikke faren min,
moren min fikk meg som 17-åring.
Tror han var like gammel.
Den følelsen av etterlatelse...
Ingenting hun kunne gjort for å endre den følelsen.
Jeg tror også mye av det var del av min drivkraft også.
Å ikke ha en farsfigur i livet mitt.
Men så ble jeg velsignet.
Da jeg var 16, jobbet jeg i Paris, og jeg var på egen hånd.
Men en dag ble vesken min stjålet.
Alle pengene mine ble stjålet.
Reisesjekkene mine. Mamma ga meg reisesjekker.
Skulle på middag med en annen modell, hun syntes synd på meg,
og det var da jeg møtte Azzedine Alaïa.
Azzedine Alaïa var en veldig enigmatisk designer.
MOTEJOURNALIST
Azzedine elsket å leke med den kvinnelige formen.
Femininitet er en greie.
Jeg vet ikke, kan ikke definere alt.
Jeg synes klærne hans var veldig sexy, veldig forførende.
Det er en arkitektonisk følelse rundt noen av disse.
Men veldig komfortable. De bevegde seg med deg.
Og han var bare en søt, søt mann.
Han snakker ikke engelsk. Jeg kan ikke fransk.
Men det var noe.
Og så ga han meg et antrekk,
og han ba meg ta det på,
for å se klærne hans på meg.
Og jeg tok det på,
og han likte hvordan det så ut.
Og så spurte han meg hvor jeg bodde, og jeg sa det, Hotel Lenox.
Da sa han til meg: "Hvor er moren din?"
Jeg sa: "Hun er i London."
Moren min snakker fransk.
Så han sa: "Ring henne."
Så jeg ringte moren min, og de snakket.
Og han sa til moren min at han ville ta vare på meg,
at jeg ville bo under hans tak,
og at jeg ville være trygg der.
Moren min visste ikke hvem hun snakket med,
aldri møtt ham, men stolte på ham.
Så neste dag eller de to neste dagene
flyttet jeg inn i Rue du Parc-Royal.
Å, jeg elsker denne kjolen.
- Jeg har hatt på denne. - Å?
- Kunstverk. - Ja.
Faren min var et geni.
Han var det.
Hei.
Trodde pappa skulle leve for alltid.
- Så aldri for meg... - Ja.
Jeg så aldri for meg... at han ville bli borte.
Naomi ble Alaïas muse,
nesten som familie.
Han introduserte meg for så mye i verden.
Møtte så mange fantastiske folk.
Jeg lærte om kunst, arkitektur, design.
Viktigst av alt så jeg ham arbeide. Fikk være del av det.
Og han behandlet meg som en datter.
Serverte meg frokost, serverte meg middag.
Vi kranglet, ikke misforstå.
Jeg snek meg ut av vinduet for å dra på klubb,
de ringte og sa at jeg var der.
Han kom ned på klubben.
Før han tok meg med, sa han: "Hadde på antrekket feil",
så fikset han det.
"Du burde hatt på beltet sånn her, og..."
Og du vet det,
for du må se for deg at boutiquen var mitt klesskap.
Hvilken 16-årig jente
har en Alaïa-butikk som klesskap?
Da han gikk bort,
var det et sjokk for systemet.
Livet mitt ville vært annerledes uten ham.
Han beskyttet meg i denne industrien,
han veiledet meg.
Altså...
kunstregissøren følte behovet for å si at han syntes brystene mine var perfekte,
men følte behovet for å ta på dem.
Jeg ringte pappa umiddelbart,
jeg ringte ham umiddelbart og pappa ringte ham opp
og sa fra til ham.
Kom aldri borti meg igjen.
Det hjalp at jeg åpnet munnen og sa sannheten,
for jeg trodde på at det beskyttet meg,
samt de som var rundt meg.
Hei, alle sammen.
- Hei. - Hei.
Jean-Luc Brunel
ble filmet i 50-årene på en casting i Florida.
Det er hans favorittøvelse,
"å jakte modeller",
som de sier.
Courtney Powell landet hos Karin Models byrå i Paris.
"Han begynte å snakke om å sende meg for en badedraktkampanje.
Han fortalte meg at målene mine måtte være perfekte,
og at man må ha en viss look,
og han ville at jeg dro opp overdelen.
Han begynte å ta på meg."
Courtney sier at hun avviste ham flere ganger.
"Fra øyeblikket jeg sa nei til Jean-Luc Brunel,
fikk jeg ikke mer jobb."
Møtte Jean-Luc Brunel,
som er den kjente franske agenten
som drev Karins byrå i Paris på den tiden.
Og de var som partnere, Ford-paret og Karin-folkene.
Jeg dro til Paris,
og Ford-paret ordnet til at jeg bodde i Jean-Lucs leilighet.
Jeg tror de fleste av oss er unge.
Du settes i et miljø som antakelig...
er helt nytt for deg, sant?
Du overmannes av en eldre mann
som skal veilede deg i karrieren din.
Du stoler på ham.
Samme gamle historien.
Ikke noe skjedde. Han var aldri der.
Jeg ble sint bare ved å se tilbake og tenke...
Jeg kan ikke tro at det går bra.
Da han ble utestengt fra byrået i 1999
Epstein-kollega siktes, voldtekt av mindreårige i Frankrike
Ingenting overrasker meg om noen.
Selv de du kjenner
kan gjøre ting du ikke aner.
Direktøren i Elite Europe,
som styrer Elite-kontorene på kontinentet...
MODELLAGENT
...Mr. Gérald Marie.
Giftet meg med min agent...
...Gérald Marie.
Som jeg syntes var så sjarmerende.
Jeg likte hvor påståelig han var.
Har hun Elite i ryggen, må hun være bra.
Hvis en Elite-jente ikke får inn 200-250 tusen dollar i året,
beholder vi henne ikke.
Hun var bare 22, var ung.
Jeg så ham aldri i New York.
Og da jeg møtte Linda, var hun allerede forlovet med ham.
Han presset meg...
...til å jobbe så mye.
Han... føltes som en flott fyr.
Han sa til meg at han var assistenten til en tysk fotograf.
Jeg syntes han var kvalmende.
Men noe skjedde!
Neste gang vi møttes, var han ikke det.
Og jeg forelsket meg.
Bra å være assistenten til en tysk fotograf.
Jeg vil bare leve lykkelig i alle mine dager.
Jeg bodde i Paris i tre år...
...og klatret sakte oppover stigen...
...før jeg følte at...
...jeg klarte det,
jeg kunne begynne å spare penger.
Jeg begynte å jobbe med de beste fotografene.
Men jeg ville være på en Vogue-forside.
Det var en drøm for meg.
Jeg dro på en tur med Peter Lindbergh.
Peter så den androgyne siden min,
og han ville jeg skulle klippe håret kort.
Han forklarte: "Vi har allerede gjort så mye med det lange håret.
Jeg synes du trenger å gjøre dette for å komme lenger."
Jeg spurte moren min hva hun syntes.
Hun sa: "Hvorfor? Du blir den eneste jenta med kort hår."
Og jeg sa: "Vel, det er ikke dumt."
Hun gikk inn og sa: "Klar nå,
jeg vil klippe håret mitt."
Og Julien, som var frisøren hennes,
tok hele håret bak, og sa: "Har alle det bra?"
Og hun sa: "Nei, nei", og hun begynte å gråte.
Og han tok saksen, og vips!
Det var gjort på et klipp.
Etter det dro jeg til Milano
for å gjøre moteshowene,
der jeg ble booket til 20 show.
Da jeg gjorde tilpasninger,
og de så meg,
begynte alle å avlyse meg.
Jeg gjorde kun fire show.
Ferdig.
Og dagen etter,
i stedet for å gjøre showene,
TIDLIGERE REDAKTØR
satte Franca Sozzani meg på Concorde til Steven,
som fotograferte meg.
Og to uker senere...
...er jeg på forsiden av italienske Vogue.
Og så gjorde jeg alle Vogue-ene.
Jeg gjorde britiske Vogue,
franske Vogue, spanske Vogue,
amerikanske Vogue.
Det var nå jeg trodde jeg hadde klart det,
etter tre år.
Jeg tror det var da jeg virkelig fikk selvtillit,
og det gikk bare videre derfra.
Når du er barn, liker du ikke noe som gjør deg annerledes,
så å ha en skjønnhetsflekk,
som jeg prøvde å kalle det...
Jeg likte den ikke, og søstrene mine ertet meg om at
en skjønnhetsflekk er her,
på venstre er det stygt merke.
Da jeg begynte som modell,
var det alltid en diskusjon.
"Skal vi dekke med sminke,
vi kan ikke dekke den, for den er ikke flat."
På min første britiske Vogue-forside, retusjerte de den bort.
Det var fortsatt ikke bestemt.
Richard Avedon,
første jobb med ham var for første forside for amerikanske Vogue.
Jeg er en portrettfotograf samt en kvinnefotograf.
Og klærne er elementer jeg kan bruke for design,
og det er også kvinnene, for form,
for en måte å uttrykke...
FOTOGRAF
...visse ting.
Avedon er en legende blant fotografer...
FOTOGRAFILEDER
...en legende i kunsthistorien,
innen fotografihistorien.
Avedons arbeid har alltid vært
det som fortsetter å resonere. Han er mesteren.
GRUNNLEGGER
En av verdens mest kjente bilder er av Dovima med elefantene.
Du har sett en Avedon før selv om du ikke innser det.
Med Avedon er det en veldig annerledes energi.
Det er ikke klikk, klikk, klikk.
Det er: "Ok", og... klikk.
Jeg tror han likte at jeg var en god elev av ham.
Jeg fulgte med.
Han lærte meg hvordan jeg skulle levere.
For den gnisten.
Og det endte opp med to forsider fra den shooten.
August, og én i oktober 1986.
Amerikanske Vogue lot flekken være der.
Det var det, aldri mer diskusjon.
For det var Vogue sitt kvalitetsstempel.
Er det bra nok for Vogue, er det bra nok for alle.
Snakker om denne utgavens struktur.
Når er denne klar til å gis ut?
Når er fristen?
- Slutten av februar. - Perfekt.
Vi skal bruke Kehinde Wiley,
som tar mitt portrett for National Portrait Museum i år.
REDAKTØRMØTE
Elsker dette, elsker dette bildet.
Elsker det, for vi ser Christy. Du ser Kate.
Bridget Hall.
Herregud, man ser alle.
Jeg vil ikke ha dette. Nei.
Vi har ingen modeller her.
Vi har storesøster Iman, ja.
Iman og Katoucha, tror jeg.
Ja!
Og Farida.
Liker arbeidet til Beverly Johnson, Iman,
Naomi Sims, Donyale Luna,
Gail O'Neill, Karen Alexander...
liker arbeidet til kvinnene før meg.
Men jeg ville ta det mer,
jeg ville gå lenger, flytte grensene.
Jeg ville også ha det den hvite modellen fikk.
Så i 1987
- ba jeg om min første Vogue - forside.
Virker som at de ikke vet hvordan de svarer.
Og jeg følte meg litt rar, litt ubetydelig,
jeg skulle ikke åpnet munnen min,
jeg kom ikke til å få et ja.
Det var begrenset når det gjaldt å være en svart modell,
og hun måtte kjempe mot
et system som sa at man måtte være hvit
for å lykkes på catwalken eller i moteblader.
Jeg jobbet da for Mr. Saint Laurent,
så jeg sa det.
Saint Laurent støttet alltid
at svarte modeller også betyr noe.
TIDLIGERE AGENT
Visste ikke makten Yves Saint Laurent hadde.
Bravo!
Visste ikke at Yves ville si noe.
Det er en av mine beste samlinger.
MOTEDESIGNER
Var veldig vanskelig å gjøre,
og det er bedre når det er vanskelig.
Og plutselig var jeg i New York
med Patrick Demarchelier.
Før den kom ut, så ante jeg ikke
at det var første gang en mørkhudet var på franske Vogue-forsiden.
Jeg så ikke på det som banebrytende,
jeg så bare på det som at:
"Dette kan ikke stoppe her.
Dette kan ikke være eneste gang."
Så tok jeg bildet for første amerikanske Vogue-forside,
og jeg ante ikke at det var for september,
for jeg er fortsatt...
Det jeg lærte om de amerikanske bladene, var
at februar var svart måned,
og hver februar i alle bladene
hadde svarte personer.
Det visste jeg. Det skjønte jeg.
Men jeg hadde ikke innsett at mars og september var de store...
Jeg gikk bare fra jobb til jobb,
og bare levde livet mitt.
Når du var på forsiden av amerikanske Vogue,
var det alt. Da begynte vi med moteshow,
som var en ny greie.
I gamle dager var man enten en bladmodell
eller en catwalk-modell.
Moteshow var veldig små hendelser,
og de som var der, var motesjefer...
...folk som kjøpte klær og motepressen, og det var alt.
Det kom en endring da
bladjentene begynte med catwalken.
Da designere fikk jentene på catwalken,
endret det kaliberet.
MOTEREDAKTØR
Bladjentene du ser i bladene,
de har du på showene,
så det er som å se filmstjerner på ekte.
Alt var spennende!
Jentene var glade på catwalken.
De gikk ikke som asparges: "Boom, boom, boom", sant?
Disse modellene var veldig sterke slik de gikk ut.
MOTEJOURNALIST
De viste personlighet. Det var poenget.
Det meste av tiden så jeg rett frem,
og tenkte på å gå rett og ha et greit uttrykk,
og se på folk som jeg kjenner, og...
Jeg husker på ett av Versace-showene,
at tre fotografer kom bak scenen og ville snakke med meg.
Jeg tenkte jeg var i trøbbel.
Og de viste meg bilder av meg,
og øynene mine er nede på alle bildene,
for jeg ser på første rad på mine kolleger, vennene mine.
Og de sa: "Kan du se på oss
når du er på enden av catwalken?"
Og jeg sa: "Så lei for det, så klart."
Så da jeg så opp...
...tenkte jeg: "Oi!"
Jeg kunne ikke tro hvor mange fotografer det var. Jeg ante ikke.
Stemningen bak scenen er intens.
Vi elsket det.
Vi elsket det hektiske og adrenalinet.
Vent på denne siden av scenen.
Alle tenker: "Jeg er eneste bedrager",
og jeg later som: "Å, ja, jeg tar den vinen",
eller "Å, Hermès, jeg elsker Hermès."
Jeg visste ikke hva det var da jeg var liten, sant?
Men man lærer seg raskt å passe inn og tilpasse seg.
Cindy var definitivt den mest seriøse,
men vi visste hvordan vi fikk henne til å ha det gøy.
Tequila.
Det man må elske med disse kvinnene,
er at de ikke gjør noe falskt tull,
de bare går, sant? De hadde det bare gøy.
Ingen gikk som Naomi.
Hun hadde en gange som sa: "Kom dere unna,
for jeg eier hvor enn jeg går."
Husker ett show, min mor,
som er den streiteste middelaldrende kvinnen.
Da var hun nok midt i sekstiårene.
Etter showet sa hun:
"Kjære, jeg ville hatt sex med Naomi Campbell."
De gode dagene!
Men husk, i de gode dagene...
...var det ikke perfekt.
For...
For Naomi var ikke alltid booket til å gjøre showene.
Jeg forsto ikke.
Jeg syntes Naomi var vakrere,
hadde en bedre kropp enn jeg hadde.
Og en bedre gange.
Og jeg sa: "Hvorfor booker de ikke henne?"
Da Naomi kom, var designerne fortsatt...
"Har kun ei svart jente i år." Det var den tiden.
"Svarte jenter kan kun gjøre sommershow.
De kan kun ha klær med sterke farger."
Jeg sa: "Booker dere ikke henne, får dere ikke meg."
Linda og Christy satte seg selv på spill.
De sto ved min side og støttet meg.
Og det holdt meg gående.
Jeg gjorde flotte show, hadde på nydelige kjoler,
men så ble det tid for reklame,
og da var jeg ikke med.
Og det pleide å såre meg.
Og noen ganger ble jeg booket bare for å blidgjøre meg,
eller for å få meg til å tro: "Ok, vi bruker henne."
Så dro jeg til shooten og satt der
fra ni til seks hele dagen uten å bli brukt.
Det gjorde meg så bestemt.
Å ikke bli behandlet sånn eller komme dit igjen.
Holde en vegg som Christy lener seg mot?
- Ja. Svart eller hvit? - Hvit.
Vi må også ta en Calvin Klein.
Med kuben, mener du? Det kan kanskje bare være hjørnet.
- Ja... - Så hun lener...
Lener. Ja, jeg føler...
Christy, kan vi prøve litt i profil?
Ja, nydelig. Calvin Klein-vibber.
Veldig Calvin. Klassisk.
Jeg jobbet for Calvin Klein i 33 år.
Jeg var nok 17 eller noe da jeg først møtte Calvin Klein
og møtte merkevaren, gjorde moteshow og sånt.
Det skilte seg ut for meg, tror jeg, som tenåring,
alle annonsene.
Jeg kjente til CK-jeans og CK-parfymer.
Obsession var en stor greie.
Man vil skape glede,
at folk legger merke til annonsene,
bladannonsene eller reklamene.
I lidenskapens kongedømme er herskeren Obsession.
Calvin Kleins Obsession.
Den duften.
"Ah, duften av den."
SKRIBENT
Når du hører: "Duften av den",
går tankene dine til et spesifikt sted.
Jeg har en innvirkning på samfunnet.
Jeg kan endre holdninger.
Jeg kan få folk til å føle seg på en viss måte.
Han forsto hvordan man brukte verktøyene på den tiden,
reklametavlene, bladene,
å pushe imaget hans på en veldig ren,
men kontroversiell måte.
Vet du hva som er mellom meg og mine Calvins?
Ingenting.
Han ville alltid at alt var supererotisk og sexy,
og alle ligger med alle.
Og så var det AIDS.
Og de ville bare roe ned,
og de ville at alle roet ned alt.
Da hadde han parfymen Eternity.
Som handlet om familie.
Og han signerte Christy som ansiktet til Eternity.
Mange minner fra første Eternity-kampanjen i Martha's Vineyard.
Bildene ble tatt av Bruce Weber.
Det var knyttende og kjempegøy.
Solen går ned, vakkert lys.
Se på bildene av jentene, de har det ønsket.
FOTOGRAF
Ønsket om å stå alene og være noen.
Bruce Weber
endret fotografi og mote gjennom kameraene sine.
Han endret jenter fra veldig tung sminke
til den mer naturlige jenta
som var sunn og bare glødet.
Ble nesten en million dollar i året på den kontrakten.
Husker jeg signerte den, av en eller annen grunn på et rettskontor på natten
med agentene mine.
Jeg hadde ikke min egen advokat.
Jeg måtte bare jobbe 100 dager i året,
som ikke er mye jobb,
og jeg kunne ikke jobbe for noen andre,
og jeg kunne ikke... Ikke engang lederartikler.
Men Eternity-kampanjen hadde en spesiell synlighet,
og å representere Calvin Klein
føltes som toppen av det som skjedde på den tiden.
Eternity, Calvin Klein.
Revlons nye hudtone-sminke. Cindy...
Som modell
er en kosmetisk kontrakt den gylne billetten.
Det er plutselig jobbsikkerhet.
Du venter ikke på:
"Å, jeg kan få den kampanjen, kanskje ikke."
Ønsk vakre Cindy Crawford velkommen.
Hvordan går det? Takk for at du kom.
Hun har nå blitt den nye modellen for Revlon.
Betyr det gratis leppestift?
Ja. Og forhåpentligvis mer frihet.
Til å gjøre hva?
Hva jeg vil.
Mange ting foregikk. Gjorde de rette kampanjene.
Vis frem håret og kroppen din.
Og så plutselig, i 1988,
ble jeg spurt om å gjøre Playboy.
Alle i livet mitt på den tiden mente jeg ikke burde gjøre Playboy.
Modellbyrået mitt følte ikke at det passet inn i
den slags jobber jeg burde gjøre.
Merkevaren hadde ennå en konnotasjon,
som kanskje skremte bort noen.
Jeg forsto Playboy-plattformen og hva det symboliserte.
Det var definitivt utenfor den normale veien å gå
- for en Vogue - modell på den tiden.
Tilbudet kom gjennom Herb Ritts, en fotograf.
Herb Ritts var noen jeg jobbet mye med,
og jeg bodde i huset hans, og vi var veldig gode venner.
Deler av det viktige jeg gjør,
er å kunne finne ut av noen, å være en slags diplomat.
FOTOGRAF
Så du må være personlig med noen,
innse hva de handler om og prøve å få det du vil.
Det var bare noe ved det som interesserte meg,
så imot agentenes råd, sa jeg ja.
Men jeg sa: "Du trenger ikke å betale meg mye penger,
bare jeg har kontroll over bildene."
Og jeg ville ha rett til å droppe det om jeg ikke likte det.
Herb og jeg kombinerte det med en annen tur vi tok
for franske Vogue til Hawaii.
Vi tok bilde for franske Vogue,
og vi tok bilde for Playboy.
Kunne ikke si hva som var for franske Vogue...
...og hva som var for Playboy.
Det var veldig organisk, og...
jeg elsket dem.
Det som er greia for meg, er
at selv om jeg tar valg som andre er uenige med eller ikke liker,
om de er mine beslutninger og jeg har kontroll,
er det styrkende, selv om det er å gjøre Playboy.
Følte meg aldri som et offer for beslutningen.
SUPERMODELL CINDY CRAWFORD AV SUPERFOTOGRAF HERB RITTS
Jeg føler ikke at jeg er naken når jeg er naken.
Det avhenger av hvem jeg poserer for.
Jeg kunne føle meg helt påkledd,
for det er konseptet og måten,
for når det gjøres smakfullt, føler du deg ikke naken.
Kan få folk til å tenke:
"Hun er komfortabel med kroppen sin."
Ikke nødvendigvis, jeg gjorde ikke det.
Bare fordi jeg ikke tenkte på meg,
Naomi, som viste seg selv,
men jeg følte som jeg spilte en rolle.
Så jeg følte ikke at jeg var...
Jeg følte meg påkledd, om du kan tro det.
Respekt og beundring til de som kan være komfortable i kroppen sin,
og komfortable nakne.
Hvis jeg jobber med noen jeg stoler på,
som jeg respekterer, og jeg forstår visjonen deres,
kan jeg ta noen sjanser.
Hvis jeg kan stole på at en person fanger det opp,
og jeg vet hva de ser,
og jeg vet at min komfort vil gjøre det bildet
så mye mer spennende, interessant,
så kan jeg levere det.
Men om tilliten ikke er der, og det er en slags:
"Kom igjen!" "Gjør det!
Gjør greia di, så fanger jeg det."
Jeg kan ikke det,
kan bare ikke gjøre alle greiene.
Det tar tid og tillit for ethvert kamera.
Herb hadde...
Jeg følte meg aldri ukomfortabel foran kameraet hans i det hele tatt.
Der, og ja, der har vi det.
Det jeg elsker med dette, er at det ikke er mote.
De er åpenbart nakne, men de var gode venner
og å plutselig sette dem sammen,
og få dem til å kjenne hverandre.
Det er et stort hjerte som kommer når jeg ser på det bildet.
Ikke særlig seksuelt.
Det er en sjelfullhet som kommer fra jentene.
Du kan føle øynene deres. Det handler om blikkene deres.
Et typisk Herb-bilde, for vi var nakne, men var ikke sexy.
Det var en enkelhet ved å være uten klær.
Men vi tok det med og uten Christy,
for Christy kunne ikke være i Rolling Stone-utgaven på den tiden.
Jeg jobbet med Calvin, og kunne ikke jobbe for andre,
så da Herb sa: "Bare kom inn for et par bilder",
innså jeg ønsket av å ha en modell i en kampanje
handlet om alle tingene du ser der ute,
og å se noen gjøre interessante, mer dristige ting.
Og så å bare kutte det ut,
det var bare ikke like spennende lenger.
Greit.
- Det er så langt, mamma. - Jeg vet.
Måtte jeg dra fra New York for å klippe deg?
Vanskelig med munnbind, rundt øret ditt.
CHRISTYS MOR
Jeg vet. Hvor kort skal du ha det?
Jeg sa til vennene mine i morges på kafeen,
og jeg sa: "Ja, hun klipper hår." Jeg sa: "Ja!
Hun klipte til og med håret til Oribe."
Gjorde meg kjent.
Jeg vet, og han lot deg.
En frisør.
Kanskje kort hår igjen.
CHRISTYS SØSTER
Tenker på det iblant.
Så vokser det så sakte.
- Likte det. - Tenker på det iblant.
"Det var en hårklipp."
Se hit. Nydelig.
Jeg innså...
...at jeg ikke var fornøyd med Calvin Klein-kontrakten.
Det var ingen dårlig avtale,
men jeg følte meg ikke utbrent eller sliten eller noe.
Jeg var klar for mer.
Så jeg forhandlet avtalen med Calvin...
...ved å klippe håret mitt.
Min venn Oribe klipte det,
vi lo og sa: "Jeg kommer i store problemer",
men trodde ikke det ble så ille.
Men det ble definitivt ikke godt mottatt.
Jeg tror Calvin var sint,
for når du har en kontrakt, må du holde den stilen.
Så å plutselig klippe av håret midt i...
...var litt av en katastrofe.
Da jeg forhandlet...
- Ja, det er tøft. - Det er også...
...jeg kunne være nær Calvin ennå,
og fortsatt jobbe for Eternity og åpnet faktisk showet hans
neste sesong med den nye frisyren min.
Det var slutten av en æra med de kontraktene,
for de ga ingen mening.
Byråene har makt,
men de oppfører seg som om de ikke har det.
De skal jobbe for deg.
La oss være ærlige, handler ikke om personligheter
og kjemi eller at vi er en familie.
Dette er forretninger,
og jeg signerte ikke noen kontrakt med byråer siden.
MED ELSA KLENSCH
Dette er Style, og jeg er Elsa Klensch
som melder om designverdenene mote, skjønnhet og interiør.
Sent på 80-tallet var det en eksplosjon med nye medier.
Plutselig fantes kabel-TV,
som trengte innhold.
Vi begynner med en historie som har vært het siden moteshowene i vår...
Kom en ny interesse for mote.
Elsa var først til å se på stil
som en ekte innenforstående i mote.
CK eksperimenterte med silhuetter.
Alt er tettsittende, veldig kroppsbevisste klær.
Og det begynte å endre alt.
Vet hva folk tenker om modeller.
Man må være smart om man er...
Hva er bildet på modeller? Vil vite det.
At vi har IQ på ett siffer og sånt?
- Sier ikke det til deg. - Nei, men...
Før kabel-TV var store deler av Amerika kultursultne.
Kabel-TV tok det som foregikk
med den livlige kulturen i New York
og dyttet det ut via satelitt
over hele landet.
Da vi begynte med MTV tidlig på 80-tallet,
var det ikke kun for hits,
men det viste også folk alle slags nye ting
i populærkulturen.
Så vi sa: "La oss gjøre mer om hva som kommer
som mote fra gatene.
La oss prøve et nytt fjes, en ny vert.
MTV-talsperson for mote."
Moten var fortsatt primært for kvinner,
og så var plutselig Playboy primært for menn,
det var annerledes.
Jeg fordoblet publikummet ved å gjøre det.
Og de to tingene sammen førte til MTV.
De ville ha en modell eller noen fra mote,
men også noen som hadde mannlige tilhengere.
Det var et salgsmøte på 30 sekunder. "Vi gjør det.
Kan vi få en neste uke?"
Velkommen til House of Style, jeg er Cindy Crawford.
Første store greie for MTV. Her på egen hånd.
Jeg hadde ingen opplæring.
Jeg viser stilen. Du går ned catwalken,
tar av kåpen.
Det førte sammen musikk og mote
og popkultur,
og blandet det sammen.
Og samme hva som kom ut.
Jeg er Cindy Crawford.
Velkommen til House of Style, denne gangen fra Paris.
Hun skapte episoder,
tok inn venner og bekjente,
bekjente fra industrien.
Likte ikke å ha på klær. Det er en spøk.
Naomi, oppfør deg.
Hun startet å få inn designere.
Lengden er litt lang.
Fjernet putene fra puppen også.
Jeg er en av de gamle modellene som har pupper.
Det ga meg en mulighet til å snakke,
og jeg kunne ta med litt mer av meg selv
med min offentlige person.
Viser skjønnhetsmerket ditt.
Alt det føltes styrkende for meg.
Det er alt for denne utgaven av House of Style.
Jeg er Cindy Crawford, og jeg ser dere snart.
Ha det.
Britiske Vogue ville at Peter Lindbergh
skulle ta et forsidebilde for å representere
den nye ideen av skjønnhet på 90-tallet.
Og Peter sa: "Kan ikke gjøre det med kun én dame."
Han tok kontakt med meg og Cindy, Naomi, Linda og Tatjana.
Vi jobbet alle sammen i ulike kombinasjoner mye på den tiden,
så vi kom bare i jeans, og jeg husker Tribeca.
Peter blir alltid glad når han tar bilde,
og sier: "Jeg er så spent, så spent."
Hadde også avsluttet Calvin-kontrakten.
Så å bare være sammen som en gruppe,
det var bare så gøy.
Det handlet ikke om mote.
Det handlet ikke om hår og sminke.
Det handlet om kvinnene.
Velkommen.
George Michael har ny video ute for "Freedom! '90",
andre singel fra hans siste album Listen Without Prejudice Volume One.
Igjen har Michael nektet å faktisk vise seg i klippet.
I stedet har han delegert en flokk av Elite- og Ford-modeller
for å mime for ham.
Jeg besluttet et par år siden
å endre karriereveien min, og livet mitt gikk den veien...
...ved å ikke være i videoer.
Ved å ikke bli intervjuet.
Ikke møte pressen.
La musikken min gjøre det den gjør.
Vi får en telefon der George Michael vil ha med oss...
I videoen sin.
George sa: "Må være denne gjengen."
Måtte være alle.
Så vi snakker sammen.
"Gjør du dette?" "Dette?"
Jeg var ikke interessert i starten,
for det var ikke mote.
Og på et punkt tok vi en gruppebeslutning.
Jeg sa: "Jeg gjør det."
- "Jeg skal gjøre det!" - Jeg sa: "Ja."
Så hvem sier det til George?
Jeg er på en nattklubb i L.A.
Roxbury's, faktisk, på Sunset.
Og George er der. Han kommer til meg og sier:
"Så, hva vil dere ha?"
Jeg sa: "Vi vil ha så mange penger og Concorde-billetter!"
Han sa: "Er det alt?" Jeg sa: "Det er alt."
Da George fortalte meg ideen,
sa han: "Hva tror du om å gjøre hele videoen
med utrolig pene damer som mimer?"
Så han slapp det.
Og jeg sa...
REGISSØR
"Fy søren,
det høres ut som en kjempeidé."
Da jeg kom på settet,
og de ville at jeg skulle mime,
kunne jeg ikke teksten.
Jeg måtte lære den veldig raskt i vogna
mens de ordnet hår og sminke.
Husker bare det var kjempemørkt,
og noen sa til meg at jeg skulle være i et badekar.
Jeg sa: "Virkelig?"
Følte at alle andre hadde bedre roller.
Jentene kunne å posisjonere ansiktene sine.
De kunne finne lyset,
og da vi ga dem en karakter,
leverte de noe mer.
De dro deg inn.
Min første scene var
der du bare ser øynene mine, dette utsnittet.
Ser munnen, så øynene, munnen, så øynene.
Og jeg dukker unna når jeg ikke kan ordene.
Jeg er ikke så flink med sangtekster.
Vi visste ikke innflytelsen
den videoen hadde i det hele tatt.
Vi hadde ikke tid til å vite om det, for
vi bare hoppet fra land til land.
MILANO
Freedom kom ut.
Jeg snakket med Gianni og sa:
"Kan du få tak i dem?"
"Vakre jentene på catwalken?"
Vi kom dit, så klærne, gjennomførte øvingen.
Så kom sangen på.
Så var det sånn: "Jeg skjønner hva du gjør."
Du kan ikke se for deg spenningen,
energien, galskapen
da Gianni Versace
hadde alle supermodellene samlet.
Han fanget virkelig øyeblikket.
De hadde alle sterke personligheter,
er ikke redde for å vise den.
Kombinasjonen av mote og personlighet var magisk.
Var et øyeblikk.
Øyeblikket til Gianni Versace,
og hvordan han ville produsere sexy kvinner
som også var sterke.
Denne utrolige sangen og designeren,
øyeblikket da damene synger sangen.
Alt bare kom sammen.
Vi følte øyeblikket.
Det er et øyeblikk som du visste ble ikonisk.
"Ok, det er sånn en supermodell er."
Jeg kunne ikke se for meg at det skulle
sende oss til neste nivå.
De var ikke som andre, de var ikke bare nydelige.
De skiller seg ut, de ble ikoniske
og minneverdige.
Og viktige.
Alle visste hvem de var.
Jeg tror det solidifiserte supermodellen.
Vi så mektige ut,
og så begynte vi å tro på det.
TIL MINNE OM TATJANA PATITZ
Tekst: Cecilia Chole