O SUVIM TRAVAMA
Uzmi. Za tebe je.
Hvala. Šta je to?
Maslinovo ulje, tvoje omiljeno.
Sa farme? -Da.
Hvala.
Jesi li išao gde za praznike?
Ne, gde da idem?
Samo loše vesti u selu. Ocu se opet slošilo.
Bolnice, injekcije...
A majka je sva depresivna.
Zašto? -Jer se nisam oženio.
Stara priča. -Postala je nesnosna.
Duri se, gunđa. Čak se i razbolela. -Je li?
Provela je praznike u krevetu.
Da postoji neka fina devojka koja mi se ne sviđa, pa i hajde.
Čuvaj se, žele da oporezuje neženje.
Nemoj još i ti. Veruj, praznik mi je bio košmaran.
Dobrodošli, gospodine. - Hvala.
Dobrodošli. -Hvala.
Prekinite!
Dobro jutro. -Da, dobro jutro.
Gle, gle.
Učitelju nad učiteljima, dobrodošao! -Zdravo, Nail. Kako je?
Ne žalim se. Vratio si se svome jatu, a?
A šta sam drugo mogao?
Jesu li svi tu? -Jesu.
Samete! -Molim? -Kupio sam nove kokoške.
Od sada možeš da uzimaš jaja od mene. -Dobro, videćemo.
Prenesi drugima, u redu? -Dobro.
Zdravo. -Dobrodošao.
Samo nas je ovoliko?
Nismo ti dovoljni, Samete?
Ti si tu, to je jedino bitno.
Firdevs Velika. -Nego šta.
Ne bih da budem jedini idiot koji je došao na vreme.
Svi su tu.
Danas mi se tako nije ustajalo iz kreveta.
Brzo smo se olenjili, zar ne?
Baš. -Bekir nije došao?
U kancelariji je. Jesi li doručkovao?
Nisam, a niti ću.
Ako Firdevs ne jede, neću ni ja. Zna ona zašto.
Ne zafrkavaj me. Daj mi taj drugi, Nail.
Probajte med. -Iz tvog zavičaja? -Bratova košnica.
Dobro jutro. Prijatno. -Dobro jutro.
Našao sam opušak u mojoj šolji, Nail. Koji đavo?
Mora da su vodoinstalateri.
Nisam video, nažalost. -Da ne poveruješ!
Čak su i pokvarene slavine odneli sa sobom.
E, svašta. -Sedi, sad će hrana.
Izvoli čaj. -Hvala.
Nail kaže da ima jaja. Da li vam je rekao?
Dobijaš li proviziju?
Šta češ, kad se od plate ne živi.
Sin mu je otišao, treba mu pomoć.
Ne mogu više da jedem lokalnu hranu.
Parfeme uzimaš od šanera, a jaja nećeš?
Kako to? Parfemi su originalni.
Kunem se. Stvarno su.
Proverila sam na internetu. Ne bih nikad kupila lažnjake.
I ja sam proverio. Prodaju stvari koje su ostale na aerodromu.
Eto, originali su.
Kada si ti to proverio, Kenane?
Tip nije slagao.
Šta radi sa originalnim parfemima u ovoj nedođiji?
Nešto tu ne štima. -Što da ne?
Trenerke su mu bile falš. -I sam je to priznao.
Tek kad je saznao da sam nastavnik fizičkog.
Kako je to mogao da zna? -Video me je u trenerkama.
Zašto je to krio? Može da prodaje i trenerke.
Pokazao vam je trunku iskrenosti
da bi poverovali u veću laž.
Trenerka je jedna od njih.
Kako znaš? -A kako ti znaš?
U redu, originali su.
Jesu originali. U suprotnom dobijem osip.
Dobro jutro. Kakva gozba. Ko je ovo spremio?
Kevser, alal joj vera.
Šta je sa rasporedom? -Bekir radi na tome.
Doći će uskoro.
Uzmite danas svoja stara odeljenja.
Evo dnevnika. -Pa ćemo da vidimo.
Jako smešno. Nisi me uplašila.
Lažete. Žacnuli ste se. -Ja, žacnuo?
Uzmakli ste. -To nije strah.
To je refleks. -Isto mu dođe, gospodine.
Dobro, nek bude po tvome.
Drži, ovo je za tebe.
Teško je, umalo da ga bacim.
Baš je lepo.
Sviđa ti se? -Ogledalo.
Gledaj ga kasnije kući. -Puno vam hvala.
Ne brinite, neću nikome da ga pokažem. Gospodine?
Rekli ste da imate krevet viška koji želite da poklonite.
Još uvek ga imate? -Da. -Znam nekoga kome treba.
Koga? -Emirhan iz osmog razreda.
U podrumu je. Moram prvo da proverim.
Sada idi na čas.
Evo učitelja. -Hajde, sedite.
Dosta. Svi da ste seli.
Ne bacajte markere na pod. Podignite ih.
Stalno ih gubimo. Vratite im poklopce.
Sedite.
Raspust se završio. -Da, završio se.
Kako je bilo? -Dobro.
Moj nije.
Da li vam je nedostajala škola?
Dosta! Šta to radite? Raspust je prošao.
Novo je polugođe.
Ponovo sam vaš razredni. - Super.
Za probleme, obratite se meni. -Dobro.
Ali ne za gluposti tipa: "on me je udario", važi?
Stalno me šutira, gospodine. -Neće više.
Ali, udara me.
Dobrodošao. -Hajde, idem do Vahita.
Pokušao sam da te zovem za praznike.
Isključili su mi telefon. I tako mi ne treba.
Nemam još da ti vratim, ali imaću uskoro.
Zaboravi.
Šta bi sa poslom obezbeđenja? -Mrka kapa.
Pre bi uzeli psa nego unajmili mene.
Glupo od mene što sam se nadao.
Imaju pravo. Zašto bi unajmili teroristu poput tebe? -Baš.
Dobrodošao, učitelju.
Svrati na čaj u štab.
Svakako uskoro odlazim.
Možda dobijem posao u noćnom klubu. -Gde?
U Vartu. -Imaju noćni klub tamo?
Dobro se plaća? -Šta god da daju, dobro je.
Sreća pa sam prestao da pušim.
Inače bih skupljao pikavce po ulicama.
Finansijski si još u buli, znači.
Neka, idi. Dolaziću da te vidim.
Gde si bio, some?!
Šta ću ovde među svim tim ološem?
Dva sata te čekam. Govnaru.
Ne nerviraj me. Šeref, tri čaja.
Pusti čaj. Daj ono iza kutija.
Dao bih ja tebi pesnicu u glavu,
ali neću iz poštovanja prema učitelju.
Dobrodošao, usput. -Hvala.
Kažem mu: platiću ti, snesi ove kutije dole.
Kaži to kad nema nikoga u blizini.
Šta to govoriš?
Šta je trebalo, da ih oteram?
Neverovatno, ne može da dođe ovde za 20 minuta.
Zato kada treba da se pije viski,
eto ga za sekundu. -Ne trtljaj već ga iznesi.
Otišao je. Nema više.
Ne mogu čaj. -Nećeš otići bez čaja.
Piće čaj u vojnoj bazi. -Ma, kakvi. Ne idem tamo.
Može da pije i ovde i tamo. -Vino je za nas.
Viski nije za levičare kao ti.
Šta je ovo? Vino iz Kapadokije. Vao.
Sada se sve proizvodi u fabrici. Kažu da je istog ukusa.
Nije bitno. Popiće se. -Natoči.
Gomila šugavih pasa se mota oko škole.
Možemo li nešto da uradimo? -Neće napasti decu.
Ne mislim na decu, već na pse.
Jadne životinje se češu ceo dan.
Vidiš kako ljudi ovde žive.
Koga je briga za pse,
kad niko ne brine za ljude? -Tačno, ali...
Da brinemo o svemu što pati, ne bismo dugo opstali ovde, prijatelju.
Oduvek si bio budala ili sada otkako si u vojsci?
Kako to mislite, gospodine?
Popuni ovo i donesi mi ih. U redu?
Ako nisam tu, predaj ih nadležnom.
Pa, Erdi?
Stavio sam ovde. -Jesam li to naložio?
Neko ga je premestio. -Jesam li to naložio?
Ne razumem. -Jesam li to naložio?
Oduvek si bio lenčuga ili si takav samo u vojsci?
Možda ga je neko premestio. -Odgovori na pitanje!
Oduvek sam bio, gospodine. -Šta to, Erdi?
Lenčuga.
Bravo, iskren si. Sada nam donesi čaj.
Volim iskrene ljude. Ozbiljno, mali je sjajan.
Dobrodošao.
Pričaj mi kako je bilo.
Prijalo je otići kući, ali je sve bilo po starom.
Dobro. -A ti?
Mi radimo za praznike.
Ostajemo ovde. Klinci su želeli da odu u Erzurum,
u onaj tržni centar. Nigde drugde nismo išli.
Berkčane, završio sam ti ono. Razgovarao sam sa njima.
Stvarno? Hvala, gospodine.
Nije bilo lako, ali sam to rešio.
Hvala, cenim to.
Nastavi sa poslom.
Zatvori vrata.
Imamo narednicu, zove se Dilek.
Stvoreni ste jedno za drugo.
Ne smej se. Želim da vas upoznam.
Nema šanse. -Zašto odmah negoduješ?
Upoznaj je. Piši joj.
Ako ti se ne svidi, nema problema. Ko zna, možda se uzmete.
Šta to izvodiš? Još sam mlad.
Ne budi stidljiv. -Nisam stidljiv. -Trenutak.
Šta to radiš? Prekini.
Sačekaj, bre. Zamoliću je da dođe.
Nemoj. Spusti.
Rekoh ti da nisam zainteresovan.
Ne mogu da verujem. Lud si, znaš to?
Dobro, ali uvek se družiš sa pogrešnom felom.
Što?
Pre neki dan smo legitimisali lica u čajdžinici.
Onaj momak sa kojim smo te videli, prava je prznica.
"Šta ja imam vama da pokazujem ličnu u mom gradu?"
Rekao sam mu da se ne mangupira. Da je to rutinska provera.
Ozbiljno? I?
I, ništa. Pokazao je dokumenta.
Momak je džiber. Teški.
Svi ti gubitnici zakucaju na naša vrata.
Nije vama lako.
Ne znaš ni polovinu. Pre neki dan,
nek tip zove, zaglavio se na putu.
Usred noći zove da pita možemo li da mu napunimo rezervoar.
Ozbiljno? -Ne izmišljam, kunem se.
Zdravo. -Zdravo. -Nurej, tako? -Da.
Nadam se da nisi dugo čekao. -Nisam.
Sedi. Jesi li za čaj ili kafu?
Može blaži čaj.
Hvala.
Nije jak? -Taman.
Evo šećera. -Hvala.
Vaša škola je prilično velika.
Morao sam da pitam za pravac do kafeterije.
Da, škola je velika za ovu oblast.
U poređenju sa našom rupom, sve izgleda kao Pariz.
Koje selo? -Inčesu.
Nisam bila, ali verujem da je teško.
Bolje da ne počinjem.
Koliko dugo si tamo? -Ovo je četvrta godina.
Dovoljno za premeštaj. -Da.
Tražićeš ga? -Šališ se?
Još od prvog dana samo razmišljam o odlasku.
Gde? -Istanbul.
Ne verujem ni da je tebi lako ovde, nakon vremena u Ankari.
U pravu si.
Dobro je što ti je familija ovde.
Serdžan je nešto spomenuo. -Da.
Živiš sa njima, i tako to.
Serdžan ti je ispričao sve o meni.
Ne, nemoj pogrešno da me shvatiš.
Zna da sam ovde. Rekao je da ćemo se slagati. I ti crtaš?
Čisto amaterski.
Početnički nivo. -Odlično. Zaista.
Ja sam to studirao, a sada predajem.
Postadoh nastavnik likovnog, ali dugo nisam crtao.
Lenj sam, valjda.
Ali ponekad fotografišem.
Odem u divljinu, takve stvari.
Lepo zvuči.
Hajde, učitelju.
Bliže malo konju.
Glavu malo pogni.
Tako. Dobro.
Spusti još glavu. Gledaj onamo.
Sada gledaj u mene, u objektiv. Fotografišem te sada.
Danas učimo portrete. -Šta je to? -Tišina.
Ljudska lica. Danas ćete ovo crtati.
To je baš teško, gospodine.
Ne mora da bude potpuno isto.
Dajte sve od sebe. Izmenite malo ako morate...
Dajte neki svoj pečat.
Uvek crtamo jedno te isto. Planine, stene, magarce...
Crtate stvari koje poznajete, šta još hoćeš?
Zar nije bolje da crtamo more?
More? Zašto?
Bilo bi strava. More i sunce.
Ali, kako ćete da crtate nešto što ne poznajete dobro?
Poznajemo ga dobro.
Kako? Je li ko od vas ikada video more?
Gde ste ga videli? -Na televizoru, gospodine.
Mislio sam u stvarnom životu.
Da, Delila.
Posetila sam tetku u Izmiru.
Tamo si videla more? Jesi li ulazila unutra? -Jesam.
Dobro.
Možemo da crtamo i more.
Pogledaću fotografije. Crtaćemo ono što želite.
Kako se zove more u Izmiru? Zna li ko?
Kako se zove? Ajlin? -Egejsko more.
Vrlo dobro, mila.
Koja još mora postoje?
Kaži, Sevim. -Mramorno more, Mediteransko, Crno more.
Svaka čast. -Uvek isto.
Nešto nije u redu, Bilale?
Uvek pitate Sevrim i njene drugarice.
Šta ti to znači?
Od početka prvog polugođa, uvek njih pitate.
Pa šta onda? -To je diskriminacija, zar ne?
Ne lupaj gluposti.
Budalo. Opameti se. -Ali uvek... -Ućuti više!
Pazi kako mi se obraćaš!
Ne zloupotrebljavajte to što sam fin.
Ponašajte se!
Dovršite crteže. -Možemo li nešto drugo?
Crtajte šta god želite.
Uzeću Hondu.
Honda. Uzeću je.
Stvarno? -Da, život je kratak.
Spustio je cenu? -Ne, ali sam istražio.
Vredi te pare.
Vidim da si se odlučio.
Još je i povoljno. -Kupi je onda i uživaj.
Provozaćemo se okolo. -Naravno.
Šta to radite, devojčice? -Ajlin hoće da zove tatu
da ga pita da ovde radi domaći.
Domaći? Mene ste našle.
Ne daj nikome da dira lopte za odbojku.
Ti si obično ovde. -Pošalji ih kod mene. -Dobro.
Uvek igraju fudbal s njima.
Da li ti je oko bolje? -Da. -Izvoli.
Hvala.
Gospodine, Ibrahim je pao sa tobogana.
Stvarno? Kako?
Hodao je po njemu.
Onda je sam kriv, smotanko.
Šta učini, crna ti?
Napravila si haos.
Koji čas sada imaš? -Građansko vaspitanje.
Gospodin Kenan je jako dosadan.
Kako možete da živite s njim?
Hej. Ne bi smela tako da govoriš.
Ali to je istina. -Tvoj tata se slaže? -Da.
Možete li mene i Ajlin da sada pustite sa časova?
Nema šanse. Hajde, idi na čas.
G. Kenan ionako ništa ne radi. Samo pušta glupe klipove.
A šta bi vi? Da sat vremena pišete?
Ne, ali... - Haj', haj' na čas.
Ali... - Idi da te ne gledam.
Ne pričaj tako o svojim učiteljima.
Brže, pravac učionica.
Kako je?
Hajdemo po vodu sa brda.
Upadaj. Idemo po izvorsku vodu.
Koliko god se ovde zlopatili,
imamo izvorsku vodu. -To ti kažem.
Vidi.
Ko je to? Je li to ona?
Da, upoznao sam je pre neki dan.
Ti si je slikao? -To je sa njenog instagrama.
Lepa je. -Nije loša.
Hoćeš da je upoznaš? -Šta? -Mogu da vas upoznam.
Zašto?
Mislim da biste se vas dvoje lepo slagali.
Zašto?
Ne znam, tako mislim.
Oboje ste odavde. Oboj ste učitelji.
Šta predaje? -Engleski.
Lepo -Možeš da naučiš engleski.
Oduvek si to želeo.
I oboje ste Alaviti. -To nije važno.
Možda nije meni i tebi, ali jeste familijama.
I lepa je, inteligentna. Voli da crta.
Kad je tako bajna, zašto se ne smuvate?
Odlazim odavde, čoveče.
A i neću da se ženim.
Ti hoćeš, zar ne? -Tačno.
Usrećićeš majku. Rekao si da je to sekira.
Da.
Završiću to ove godine.
Nemoj da misliš da je zbog njene noge.
To mi uopšte nije bitno. Ni ne primećuje se.
Blago šepa.
Nije ni meni bitno.
Štaviše, možda je i bolje.
Kako? -Znaš.
Daj da vidim.
"Nećemo da ćutimo." Levičarka je.
Da, fina je.
Jako je lepa.
Dobro jutro. Brza provera.
Devojčice, poređajte se uz tablu.
Dečaci uz zadnji zid.
Brže, ne vucite se!
Ne diraj tašnu, dečko.
Poređajte se.
Gde je kutija? - Onde.
Šta je ovo? Ko sedi ovde? -Ja. -Ovo je tvoje?
Da. Sestra mi je sigurno ubacila to u ranac.
Stvarno ne razumem. Ovakve stvari u tvojim godinama.
Čije je ovo? Čije?
Recite mi, momci, čije je ovo? Tvoje?
Doneo si perorez u školu?
Koliko puta mora da ti se kaže da je to zabranjeno?
Neposlušan si.
Dolaziš u školu ili na modnu reviju?
Ovo je laser.
Šta je ovo? Čije je ovo?
Moje. To nije školska sveska.
Šta je onda? -Privatne stvari.
Privatne? U školi si. Kako misliš, privatne?
Ispravi se!
Tvoji nokti. -Juče sam ih isekao. -Juče?
Tako brzo rastu? -Ne lažem, gospodine.
Ponovo ih iseci do sutra.
Rekli smo vam, upaljači nisu dozvoljeni.
Dolazite li u školu ili kafić?
Šta je? O čemu tračarite?
Smešno je.
Šta je smešno? -Pismo koje smo našli kod tvoje Sevim.
"Moja Sevim"? Šta s njom?
Sirotica. Piše ljubavna pisma u njenim godinama.
Ljubavno pismo? Sevim? Kome?
Ne znam. Ko bi to mogao da bude?
Ko bi mogao da bude? -Ne znam. Šta ti misliš?
Ne znam. Šta ti misliš?
Čemu ova tajnovitost? Ne razumem.
Napisala je pismo, pa šta?
Kako to misliš? Postoje pravila.
Zašto onda vršimo pretrese? Neka ih, neka puše.
Daj, molim te! Znaš na šta sam mislio.
Nije isto. -Jeste.
Nisi nikad napisala ljubavno pismo u životu?
Kako to misliš? Ne u ovom uzrastu.
Svaka čast. Onda nisi imala život.
Zar imaš život samo ako pišeš pisma?
Da. Nemate pametnija posla nego da ismevate dete?
Vama dvema je baš dosadno. - Šta ti je, Samete?
Zašto nam se tako obraćaš?
Daj mi pismo, ja ću sve da sredim.
Uzmi, nema problema. -Šta će direktor da kaže?
Neka, Samet je razredni starešina.
Nemoj samo da se nerviraš. -Ne nerviram se.
Sedni, bre, u toplu zbornicu. Zašto se kriješ u ovom ćumezu?
Dalje od te ludnice. Ovde mogu da se opustim.
Tu si u pravu. Nema rasprave oko toga.
Samo, zaledićeš se ovde.
Napravi nam onda čaj da se ugrejemo. -Hoću. Nema problema.
Direktor je opet kasnio. -Je l'? -Šta će, tek se oženio.
Sigurno žena nije htela da siđe sa njega.
Ne njegovom mestu i ja bih kasnio.
A, Sevim. To si ti.
Uđi. -Imate moje pismo.
Mogu li da ga dobijem?
Moje pismo. Kod vas je.
Mogu li da ga dobijem?
Gospodine, vratite ga.
Zašto plačeš? Ne razumem.
Ko ti je rekao da ja imam pismo?
Ko? Gđica Kevser?
Sevim.
Šta je bilo?
Sevim, vidi... Dobro, dobro.
Da, imam tvoje pismo.
Ali ga nisam pročitao.
Pocepao sam ga i bacio.
Gde? Šta ako ga neko nađe?
U parčićima je. Ne može da se čita.
Nema razloga za brigu.
Nisam kao ostali nastavnici.
To je sve normalno za mene.
Biti zaljubljen je nešto divno.
U redu? Nema razloga za stid.
Kada sam bio tvojih godina,
zaljubio sam se
u učiteljicu književnosti.
Priviđala mi se na svakom koraku.
Ali to je davno bilo, i dosta toga se promenilo.
No, u jedno sam siguran...
Nikada više nisam osetio tako snažnu emociju.
Nikada više me nisu prožela osećanja
koja su bila tako čista, nevina i snažna.
Ozbiljno.
Treba da uživaš u svom uzrastu.
Ova iskustva su dragocena
i tako retka... -Molim vas, gospodine.
Vratite mi pismo, preklinjem vas.
Pobogu, šta sam ti rekao?
Čuješ li šta ti govorim? Pocepao sam ga i bacio.
Ne veruješ mi?
Nema više pisma. Ne postoji.
Uđi. Vidiš da su vrata otvorena.
Evo čaja.
U redu, Sevim?
U redu? Drži poklon. Vrati ga u ranac.
Tvoj je.
Ali ga više ne donosi u školu, oni idioti ne razumeju ovakve stvari.
Uplašio sam se da ćeš reći da je to moj poklon.
Dobro što nisi zucnula.
Nisam znao šta se dešava.
Da sam znao, sprečio bi ih.
Bilo kako bilo...
Jesi li pročitala neku od knjiga koje sam ti poklonio?
Nećete da mi vratite pismo?
Zaboravila si poklon.
Šta joj je?
Ideš li? -Samo da uzmem kaput.
Idemo u Turnagol sledeće nedelje.
Zašto? -Poseta roditeljima. -Stvarno? -Da.
Muka mi je više od direktorovih novih projekata.
Preko naše grbače se ulizuje Odboru.
Mrcvarenje je i za porodice, nisu svi imućni.
Klince je možda sramota zbog toga gde žive.
Neko bi trebalo da kaže tom klovnu da prestane sa ovime.
Pazi šta se desilo prošli put.
Užas živi.
Šlic mi je bio otkopčan. Nisam znao. Seo sam, svi su piljili u mene.
Vidim da nešto ne štima, ali ne znam šta.
Zavalim ti se ja
i vidim da mi košulja viri kroz otkopčani šlic.
Pojeo me blam!
Zatim me je neki tip pitao hoću li šećer.
Ustao sam, uzeo šećer i odmah se sagnuo.
Evo je ide.
Zdravo. -Zdravo, dobrodošla. -Nadam se da ne kasnim mnogo.
Nikako.
Ovo je moj drug Kenan. Moj cimer.
Danas smo zajedno došli u grad. -Milo mi je.
Takođe. Dobrodošla. -Hvala.
Sedi. -Sedi do prozora.
Nema potrebe. -Molim te.
Hvala.
Uzeću ti kaput. -Hvala.
Nešto za piće? Mi smo već naručili.
Može čaj, slabiji. -Nešto slatko?
Ne, hvala. Samo čaj. -Slabiji.
Šta ima kod tebe? Kako je u školi?
Dobro. Uobičajeno. Škola, uveče kući i tako.
Ubijam vreme crtajući. -Crtaš?
Da, trudim se. -Lep hobi.
Počela sam dok sam ležala u bolnici u Ankari.
Svidelo mi se, te sam nastavila. -Lepo.
Jesi li ikada izlagala crteže? -U neku ruku.
Za organizaciju u Ankari za pomoć porodicama zatvorenika.
Ništa preterano. -Predaješ engleski, jel'?
Da, mada ne znam da li ja njih podučavam engleski,
ili oni mene podučavaju kurdski.
Prva ti je godina ovde?
Da. -Još dve godine, pa juriš prebačaj.
Ne. Zbog mog invaliditeta mogu da odem kad poželim.
Ozbiljno? -I gde god želim. -Blago tebi.
Nekada pomislim na Istanbul. Sestra mi tamo živi. -Odlično.
Da, tako nešto stoji u pravilniku.
Pa, hoćeš li otiči? -Možda.
Moji roditelji to ne žele.
Nije prošlo mnogo od nesreće.
Ovde nije loše,
ali zna da bude teško. Ne znam.
Trebalo bi da odeš. -Ne, ne.
Razumem te.
U Ankari sam imala puno prijatelja. I dosta slobode.
Mislila sam da se nikad neću vratiti ovde.
Ali evo me. -Nemoj tako.
Ne ostvaruju se svi snovi.
Nije to bio san, već ideal. -Naravno.
Ali, eto, nije mi se dalo.
Ako ostanem ovde, možda kupim kola.
To je dobra ideja. -Kola daju slobodu.
Možeš da odeš i obilaziš okolinu.
Volim da putujem. -I ja isto. Često to radim.
Putovanja su sjajna, ali su nemoguća zimi.
Ne slušaj ga. Svi putevi su otvoreni.
Gde bi išao? -Gde god mi se prohte.
Ima gomila lepih mesta u okolini. -Recimo?
Kanjon Dijadin. Jesi li ikada bila?
Blizu Agrija? -Odmah posle Agrija.
Kako da stignemo tamo? -Kolima.
Teško po snežnoj oluji.
Sa tim načinom razmišljanja nikada ništa nećeš postići.
Verujem da je prelepo. - Ne bi verovala.
Išao sam pre nekoliko godina sa društvom.
Pogled je fantastičan.
Ima lepih mesta u blizini. -Itekako.
Odvešću te nekad ako želiš.
Molim? -Možemo da odemo nekad ako želiš.
Imaš kola? -Neku krntiju.
Dok ne uzmeš svoja kola,
ja i moja krntija ti stojimo na raspolaganju.
Sjajno, hvala.
Kenane!
Kenane, dođi.
Direktor za obrazovanje želi da vidi tebe i Sameta.
Zašto? -Gde je Samet? -Kući. -Zovi ga odmah.
Nešto nije u redu? -Ne znam. Brzo ga pozovi.
Eno ga Samet. -Reci mu. -Nisu nas zvali.
Ne znam. -Nadam se da nije ozbiljno.
Kako si?
Direktor obrazovanja želi da nas vidi. -Koga? -Nas dvojicu.
Zašto? -Ne znam. Direktor mi je preneo.
Bekir? Nisi pitao zbog čega?
Jesam, ali nije rekao. -Kako to?
Promumlao je nešto, nisam ga razumeo.
Zar ne možeš opet da ga pitaš?
Svejedno moramo da idemo. -Šta je tačno rekao?
Spomenuo je projekat. Rekao je da ne zna.
Gde taj moron da zna nešto.
Kada? -Odmah.
Dođavola.
Zvaću Bekira.
Ako ne zna,
možda će tebe postaviti za direktora, a mene zamenika.
Sve je moguće.
Ne javlja se seronja.
Ko je sa njim? -Ne znam.
Misliš da će nas unaprediti?
Gle ti njega, sav se ustreptao.
Napred.
Uđite unutra.
Sedite.
Sedi tu.
Uskoro stiže onaj što nikako da mu zapamtim ime.
Fatih!
Recite, gospodine? -Donesi nam čaj.
Donesi jedan viška.
Kako ste? -Dobro. -Hvala, gospodine.
Kako ste vi?
Je li u školi dovoljno toplo?
Ove godine jeste.
Dobro.
Izdržite, ugradićemo centralno grejanje. Uradili smo to u šest sela.
Biće ga svugde, u skladu sa budžetom.
Već imamo centralno grejanje.
A, da. Pomešao sam vas sa Karasu.
Nameravamo da ga ugradimo i tamo.
Unapređujemo sistem grejanja.
Gospodin Bekir je rekao da želite da nas vidite.
Odmah smo došli. Nije spomenuo razlog...
Stiže čaj.
Hvala. -Uđi, Atakane.
Oprostite što kasnim. -Sedi.
Atakan je savetnik u internatu.
Zdravo. -Zdravo.
Pa, momci, umalo da nadrljate.
Izbegli ste za dlaku.
Na šta mislite?
Nije lako govoriti o ovome, ali...
Postoje optužbe za nepristojni kontakt sa đacima.
Molim? Kako?
Vaš direktor je odmah poslao ovaj izveštaj.
Sada i okružni guverner zna. -Šta zna?
Ne razumem. Neko se žalio na nas?
Da. Na vašu prisnost sa đacima.
Šta smo uradili?
Srećom, guverner je zakopao izveštaj.
Ja nisam bio tu, inače bih ga lično stopirao.
Sigurno je nesporazum. Gde je problem? Ko...
Nema nesporazuma.
Žalba se odnosi na vas dvojicu.
Kakva crna žalba?
Slušajte, ovo se dešava svake godine.
Istražimo i obično ne nađemo ništa.
Pošto vaša škola nema savetnika, žalba je otišla pravo do direktora.
On je prosledio ovde brzinom svetlosti.
Upozorio sam ga da ne doliva ulje na vatru.
Ovakve situacije su potencijalno zapaljive.
Ne znaš šta može da se desi. -Tako, Atakane? -Da.
Izmaknu li se stvari kontroli, stvoriće se medijska pompa.
Uvek treba prvo istražiti. Guverner je ljut na direktora.
Ne razumem. Ko nas optužuje?
Direktor nas je poslao ovde ne rekavši ništa.
Misli da se ponaša profesionalno.
Vidite, deca su vam draga, štipnete ih za obraz ili šta god.
Ali u njihovom uzrastu mozak radi drugačije.
Nikada ne iskazujemo naklonost na takav način.
Izbegavam čak i sestričinu u školi kako bih izbegao nesporazume.
Šta to govoriš? Kakve to ima veze sa ovim?
Sedam godina radim u toj školi, i eto šta se desi.
E moj ti, ja sam ovde trideset godina i još me blate.
Je li tako lako ocrniti nekog?
Jeste. Gde ima dima, ima i vatre.
Šta je sa čašću i dostojanstvom? Da li je to lako uništiti?
Izvinite, ali ovo je krajnje ozbiljno. -Ko kaže da nije?
Ne budi detinjast, aman, čoveče.
Koji učenici su se žalili? -Vidite ovako.
Ovo je sve što treba da znate. U redu?
Žalba postoji.
Savetnik je pričao sa devojčicama da razjasni situaciju.
Šta su rekle?
Ne mogu to da vam kažem. -Čuj ti to!
Optuženi smo, a ne znamo zbog čega.
Kako je to moguće? -Da, ali...
Kenane, već vam je rečeno! Tako ti Boga!
U vezi je vašeg kontakta sa učenicama. Šta još ima da se kaže?
Kako tačno glase optužbe? Ako znamo, mogli bismo da...
Šta biste vi, da vam nacrtam šta ste uradili?
Kao kakva deca? Odrasli ste ljudi. Zaboravite na to.
Razgovarao sam lično sa đacima.
Srećom, žalba se odnosi na vaše ponašanje na času.
Šta smo uradili?
Ne smem da vam kažem. -Šta smo uradili?
Smiri se, Kenane. Neka završi čovek.
Da se to desilo van nastave, kad niko nije prisutan,
ne bi vam bilo spasa.
Ko je izneo optužbe? U kom su odeljenju?
Ponavljam, u ovakvim slučajevima, informacije se drže u tajnosti.
Dosta više, aman. Ne možemo da vam kažemo imena.
Ne biste onda bili objektivni.
Slušajte pažljivo.
Ne pokušavajte da saznate ko su oni, ili ćete biti u gadnoj nevolji.
Čak ni ja neću moći da vas spasem.
Savij kolena. Crpićeš snagu iz kolena.
Hajde. Ne tako.
Kako to stojiš? Gledaj mene.
Izbaci ramena. Serviraj.
Šta se događa? Kakve su ovo gluposti?
Ne znamo, Tolga.
Gde su to čuo? -Od Bekira.
Reče da će popričati sa vama.
Kobajagi. Prijavio nas je guverneru.
Ozbiljno? -Sada ćemo mi da pričamo.
U kancelariji je? -Sačekajte.
Bekire, imaš li trenutak?
Prijavio si nas, a da nam nisi ni rekao. Zašto?
Sledio smo pravila.
Koja pravila?
Slušajte... -Šteta je već načinjena.
Nema šta više da se kaže.
I guverner i direktor su zaprepašćeni tvojim postupkom.
Samo sam se držao pravila.
Nismo te to pitali. Ne krij se iza pravila.
Znate bolje od nadređenih? -Zaboravi pravila.
Vama govore jedno, meni drugo. Rekli su da sam ispravno postupio.
Ne laži. -Zašto bih lagao?
I mi smo razgovarali sa njima. -I?
Ne govori o laganju. -Smirite se, momci.
Vrata su otvorena. Čuće nas učenici.
Izađite napolje!
Ne motajte se ovde.
Razumem da ste ljuti na mene. Možda sa punim pravom.
Ali čim sam čuo za to, zvao sam drugara savetnika.
To je njihova specijalnost, zar ne? -Svakako.
Savetovao me je da to ne prikrivam.
Ili će okriviti mene. -Tako je.
Stavljam se na vaše mesto, ali razmišljam i o drugim učiteljima.
Razmišljam na glas. Možda ste mogli...
Ne, ne! -Pokušavam da kažem...
Pustimo sad šta je ko uradio.
Svako od nas mora da iznese svoju nameru.
Kakvu nameru mogu ja da imam?
To nastojim da saznam.
Ma, hajte! Sagledajte stvari iz mog ugla.
Trudim se. Ali i dalje mislim da ne bih postupio kao vi.
Šta bi ti učinio? -Prvo razgovarao sa učiteljima.
Dobro, ali pretpostavimo da su učitelji krivi?
Da li bi priznali krivicu? Ne bi nikad.
Šta ako deca sa bujnom maštom žele da kazne učitelje?
Ko će onda stati u zaštitu učitelja?
Zar ne bi trebalo da direktor sasluša obe strane,
i osloni se na zdrav razum?
Da si na mom mestu, ne bi tako govorio.
Štitiš svoju poziciju. Ne pokušavaj da se izvučeš.
Ne izvlačim se. Pokaži malo poštovanja.
Samo sam pratio pravila. -Ne krij se iza pravila.
Koliko dugo smo zajedno u ovoj rupčagi?
Nismo li zaslužili pravo da budemo prvi informisani?
U pravu si, ali ovo je nesvakidašnji problem.
Ne znaš šta da uradiš kad čuješ ovako nešto.
Te pomisliš da je najbolje da se obratiš stručnjaku.
Vrtimo se u krug.
Reci nam šta se desilo od početka, majku mu.
Moramo da razumemo. -Tako je.
U petak, onaj mali Demir,
doneo je laser u školu i uperivao ga u suknje devojčica.
Devojčice su mi se požalile, pa sam okupio sve dečake.
U učionici osmaka. -Da. I Tolga je bio tu.
Kevser je okupila devojčice. -Gde?
Kevser i Saime su obe bile tamo, ali je Kevser govorila.
Gde, pitao sam? -Učionica petaka. -Da.
Ček. Šta je Kevser rekla devojčicama?
Opšti savet. -Šta je tačno rekla?
Saime im je poručila
da povedu računa o izgledu i ponašanju. Da se klone muških učitelja.
Da se pripaze čak i kada prolaze kraj njih.
Jašta, to je greh. Kada prolaze pored nas?
Kakva bestidnica! -Bekir zna ostatak. Bio je onde.
Budite diskretne i formalne, to je Kevser rekla devojčicama.
Šta je onim da nas se klone?
Učitelji takođe moraju da poštuju distancu.
Zatim je pitala da li neko ima žalbu.
Šta li je naumila? Ne kapiram.
Sramota! Ovo je nečuveno!
Pozvala ih je na opreznost. Šta je tu loše?
Rekao bih da je potpuno ogorčena, ali kako god.
Dobro. Potom šta?
Dve devojčice su podigle ruke.
Izveo sam ih napolje pre no što su stigle išta da kažu.
Došli smo ovde. -Ko su one? -Nije važno.
Hajde, možeš da nam kažeš.
Bar nam reci koji razred. Sedmi? Osmi?
Ne smem to da kažem. Pravila su izričita.
Direktor je to naglasio.
Bez imena, zbog zaštite đaka.
Ko je sve bio tamo?
Ja, Kevser, Saime i devojčice.
Pričali smo ovde sa njima, a ne pred drugima.
Kao da je bitno. Kevser će sve da ispriča svima.
Šta su te dve učenice rekle?
Glupo mi je da pričam o tome.
Ne, ne. Moramo da znamo optužbe.
Rekle su da stavljaš ruke oko njihovog struka i ramena.
Ja? Nikada to nisam učinio.
Ne radim to ni sa najboljom drugaricom.
Koji moj? -A ja?
Štipaš ih za obraze. To su rekle.
Kakvo, bre, štipanje?
Želele su još da kažu,
ali sam se zabrinuo pa sam ih prekinuo.
Sad, da li im verujem... -To nije bitno. Ne radi se o tebi.
Pokušavamo da shvatimo.
Na to sam mislio. Nije pitanje verovanja.
Ne vuci me za jezik.
Za ovih sedam godina sam dobro upoznao vas direktore.
Potežete veze da dobijete posao, a kad zaserete mi ispaštamo.
Gluposti. -Kako gluposti?
Grešiš, Kenane. -Šteta je načinjena.
Znaš da nisam član sindikata.
Nemam drugove u odboru. -Pa šta? Sve se zna.
Sve se zna, bez brige.
Direktor treba da zna da se nosi sa ovakvom situacijom.
Da nisi ljut na mene jer smatraš da si ti trebao da budeš direktor?
Taman posla. -Možda si u pravu.
Najduže si ovde.
Ali ništa ja tu nisam kriv.
Kunem se, kada su mi ponudili posao, prvo što sam rekao je,
da onaj ko je najduže ovde treba da bude direktor.
Pitaj ih sam. -Nije to poenta.
Jeste. -Ne, nije.
Svi se znate godinama. Došao sam ovde posle vas.
I čujem optužbu. Ne poznajem vas dobro.
Naravno da imam sumnje. Zato ispoštujem proceduru.
Šta je bilo, bilo je.
Reci nam ko su one.
Ne uvlačite me u ovo, molim vas.
Do guše si već u tome. -Nema šanse.
Ne uvaljujte me u nevolju.
Znate dobro pravila. -Ne govori kao direktor.
Šta ćemo da uradimo, uzmemo oružje? -To vam govorim.
Kakva korist od toga što znate?
Nek ostane misterija. Pa šta?
Znaće cela škola, osim nas.
To je apsurdno. Paranoja će nas ubiti.
I tako će se uskoro saznati. Ne drži nas u neizvesnosti.
Saznaćete onda uskoro.
Strpite se. Ne uvlačite me u nevolje.
Prava si kukavica.
Kakvo je to drugarstvo bez rizika ili žrtvovanja?
Ne pokušavaj da me obrlatiš tim pričama.
Neće upaliti. -Čuj ga kako priča.
Znaš li da su hteli da te otpuste jer si se petljao sa Firdevs?
Mi smo se založili za tebe. Lagali smo i rizikovali.
Zašto kriti tajnu koja će uskoro biti izneta na videlo?
Da me otpuste zbog Firdevs? A, daj.
Pričaš gluposti. -Gradonačelnik je merkao.
Ali se on njoj nije sviđao.
Želeo je da ti namesto otkaz.
Nema šanse. Nema smisla.
Neka bude po vašem. Nemam šta više da kažem.
Pazi ovako.
Obećavamo da nećemo reći da znamo.
Je li tako, Kenane? -Naravno, znamo da je zabranjeno.
Neće znati đaci, a ni bilo ko drugi.
Nije lako kad ti ovako nešto visi nad glavom.
Slučaj je zatvoren. Zašto čačkati mečku?
Ti nas najbolje poznaješ u ovoj rupi, zar ne?
Jebi se, Tolga!
Tako radi dečji um. Uzeo si joj pismo.
Sveti se zbog toga.
Ima glupu drugaricu koja je ljuta na Kenana. -Molim?
Ko će ga znati kako im rade mozgići u tim godinama.
Ček, kažeš da... -Slušajte.
Ovo niste čuli od mene. Jasno?
Naravno, pravićemo se da ne znamo.
Tako je najbolje.
Naravno. Nismo deca.
Ček, kažeš da su to...
Da, te dve glupače. Sevim i Ajlin.
Nažalost. I ja sam se iznenadio.
A možda i nisam.
Kažu: "Ništa ljudsko, nije mi strano."
U redu sve, ali nisam ja našao pismo.
Želeo sam da je zaštitim.
Kako je ona to mogla da zna?
Mislila je da si ga pročitao. -Kako sam ja umešan?
Nisam ni znao za pismo. -Ne znam, Kenane.
Ni ne pomišljajte da pričate sa njima.
Uvalićete se u veliku nevolju. Slučaj je zatvoren.
Manite se ćorava posla.
To je i direktor rekao. Ali ovo je živa sramota.
Ponavljaš to "sramota", ali ovo je više od toga.
Rekao sam ti da im ne daješ poklone.
Ma, je li? Sada sam ja kriv?
Nisam tako mislio. -Nego?
Ovde nije isto kao kod vas.
Svaka regija ima svoje običaje. Je li tako?
Takvi gestovi ovde mogu pogrešno da se protumače.
Nemoj mi te priče o vašim tradicijama, molim te.
Jaki na rečima, slabi na delu.
Kakve to veze ima? Predočavam ti situaciju.
Jebeš to! Klanjate se konsenzusu.
Zašto se onda žališ na druge nepravde?
Smiri se.
Da li je pogrešno želeti da proširiš svoje zatucane vidike?
Da dovedeš civilizaciju?
Ako je to slučaj, neka hvala. -A kako drugačije?
Pogledaj oko sebe. Ako mi učitelji to ne uradimo, ko će?
Ako smo i mi zarobljenici opresivne kulture,
ko će da načini promene?
Ovo mesto ti je zatrovalo um.
Odakle dolaziš, možda bismo sada već bili na sudu.
Znači, ovo si uvek mislio o poklonima, ali mi nikad nisi rekao.
Čekao si do sada. E, to mi ne ulazi u glavu.
Zar ne možemo da nagradimo najbolje đake?
Niko to ne kaže. Ali ako direktor kasnije
čuje za poklone, može da stvori velike probleme.
To je moje mišljenje.
Zbog vas sam sve pojeo.
Olizao sam tanjir, da se ne baci.
Dobro jutro, gospodine. -Dobro jutro.
Sedite.
Izvadite sveske.
Izvadili smo. -Bez priče. Izvadite sveske.
Naslov: "Perspektiva".
Kako? -Perspektiva.
Šta je to?
Tišina.
Gde da pišemo? -Gde god želite.
Bez priče! Pišite u tišini!
Bez priče!
Pokušavam da vaše male mozgiće podučim nečemu.
Ne otežavajte. U redu?
Niko od vas neće postati umetnik. Toliko je jasno.
Sadićete krompire i šećerne repe,
da bi bogati lagodno živeli.
Je l' tako ili nije? Nažalost, jeste.
To su činjenice. Ništa tu ne možete.
Šou mora da se nastavi, zato ne pričajte i pišite ono što diktiram.
Pišemo i donji pasus, gospodine?
Molim? -Donji pasus. I to da pišemo?
Zašto pitaš?
Da li i to pišemo? -Rekoh, zašto pitaš?
Moramo li... -Pitamo zašto. Čuješ li?
Kojim jezikom govorim? -Niste rekli šta treba da se piše.
Pišite šta god želite.
Šta ću ja ovde, koji moj?
Hteo si da me vidiš? -Uđi.
Obratilo mi se nekoliko đaka, kažu da si ih uvredio.
Bili su uplašeni. -Stvarno?
Nije im bilo svejedno. -Koji đaci?
Nebitno.
Navodno si rekao da sade krompire ili šta već.
Budi pažljiviji. -Razumem.
Biće belaja ako njihovi roditelji saznaju ovo.
Znaš da su sanjari. -Razumem.
Kontroliši se malo. -Kapiram.
Savršeno mi je jasno.
Sedite.
Dođi ovamo.
Ti, tebi govorim. Dođi ovamo.
Sreća pa živiš daleko. Dosta ti treba da stigneš.
Inače bih te izbacio iz mog odeljenja. Jasno?
Izađi ispred. Stoji pored vrata.
Hajde, izađi.
Napolje. Napolje!
Je li još neko željan nevolja?
Ne stidite se, sredićemo vam to.
Sefa, lepa kravata.
Da, gospodine. -Pozajmićeš mi je jednom.
Dobro, hoću.
Gospodine? Vi ste prvi učitelj koji se naljutio na Sevim.
Nisam to očekivao. -Tako je to.
Baš sam iznenađen.
"Ne nazivaj čoveka srećnim dok ne umre."
Tako ide citat? -Da, gospodine.
Moj savet vam je da ne verujete tračarama i spletkarošima.
Važi? -Da, gospodine.
Ako čujete da kleveću, obavestite me.
Važi? -Da, gospodine.
Da? -Sevim je rekla mojoj sestri...
Dobro, dečko, ne sada. Mislio sam od sada nadalje.
Ne spominjite prošlost.
Znamo svi ko su i šta su ti ljudi.
Samo ih je nekolicina, zar ne? -Da.
Uvek ima takvih ljudi.
Bitno je znati sa njima.
Najbolje je držati distancu.
Prestati da se družite sa njima. U redu?
U redu, gospodine.
Ne naslanjaj se na zid.
Rekoh, ne naslanjaj se. Odmakni se od zida.
Da, ti. Odmakni se od zida.
Dalje.
Pogledaj nas, Samete. Mizerija je daleko od kraja.
Izbegavam čak i sestričinu. Ali ne prestaju sa ogovaranjima.
Izgubio sam skroz apetit.
Bolje da sam čoban ostao, bar bi mi glava bila mirna. -Da.
Bolje goniti ovce nego đake.
Tolga se folira da se saoseća sa nama,
a ovamo nam se smeje iza leđa sa Firdevs.
Čuo sam ih danas, mislim da uživaju u ovome.
Stvarno? Gde? -U zbornici.
Prestali su kada su videli mene.
Ma, ko ih šiša.
Da mi je samo da odem odavde,
nikad ih više ne bih video. -Dobro,
ali opet nije svejedno. Kolege smo, majku mu.
Kakve kolege, kakvi bakrači.
Ovde svako svakog pokušava da zavrne.
Svi su nesrećni, zar ne vidiš? -Tačno tako.
Izbegli smo metak. Zamalo da završimo u novinama.
Ne preteruj. Nema potrebe za tolikim strahom.
Zašto bih se bojao nakon svega što sam prošao?
Sedam godina si ovde. Znaš samo za dosadu.
Nije tačno. Ne govori to.
Ni u početku nije bilo lako.
Kada sam saznao da sam postavljen ovde,
u avgustu, pre sedam godina,
bio sam u planinama blizu sela, gonio sam očevo stado.
Osetio sam olakšanje jer imam posao.
Bio sam presrećan.
Istog dana smo čuli da mi je zet umro.
Samo što se oženio mojom sestrom. -Šta se dogodilo?
Otišao je u Dijarbakir gde je sestra predavala.
Naravno, tamo ga niko nije znao.
Mislili su da je špijun i ubili su ga.
Ne zezaj.
Organizacija se posle izvinila. Mislili su da je vojni špijun.
Čovek je mrtav. Kakvo dobro od izvinjenja? -Užas.
Jezik krvi je postao normalan na istoku.
Nisam mogao ni da proslavim posao nastavnika.
Spoznao sam kako je osetiti radost i tugu istovremeno.
Hej, odlaziš ove godine.
Nemamo nijednu zajedničku sliku, a cimeri smo dve godine.
Slikajmo se ovde.
Dobro. Šta, selfi? -Ne, nešto bolje.
Sa pogledom u pozadini.
Gde da stanem? -Dođi ovde.
Stavi ga tamo. -Podesiću tajmer.
Pogled je neverovatan. -Stajaćeš tako? -Da.
Spreman? -Slobodno.
Kako si? Bolje? -Dobro. Hvala.
Bio si na infuziji? -Jesam.
Uzeću ovo. -Slobodno.
Da pozovem nekog? -Nema potrebe. Mogu sam.
Spisak je unutra, sa sve veličinama.
Razdeli ih.
Napred.
Naručili smo kaput za tebe. Uzmi bilo koji iz kutije. -Važi, gospodine.
Uzeću ovaj. -Super. Uzmi torbu tamo.
Dobro.
Pogledaj u kutiju, Delila.
Uzmi koji god kaput i džemper hoćeš.
Mogu ovo da uzmem? -Da, torbe su iza. Stavi unutra.
U zdravlje da nosiš. Ne pokazuj nikome.
Reci sledećoj osobi da uđe.
Hvala, gospodine. Doviđenja.
Napred.
U mom si odeljenju? -Da.
Kako se zoveš? -Halime. -Dobro.
Uzmi šta god želiš. U onoj kutiji su ti čizme.
Čime ti se bavi otac? -On nije tu.
Je li u gradu?
Ali roditelji su ti živi, zar ne? -Jesu.
Odabrala si? -Da. -Dobar izbor.
Nisu ti male? -Ne, taman su.
Iza tebe je torba. Stavi ih unutra.
Dobro si?
Poleteli smo u vazduh.
Sećam se da sam ležala na zemlji.
Svi su vrištali i zapomagali.
Tada sam još bila čitava.
Čelična loptica mi je pokidala venu i dobila sam gangrenu.
Neverovatno. A Hitna pomoć i policija?
Idi beži. Čak je jedan policajac rekao da nas počiste.
Stoji u izveštaju.
Hitna pomoć je kasnila, a taksisti nisu hteli da prevezu ranjene.
Nisu hteli da uprljaju sedišta. -Da.
To i još gore.
Dospela sam u bolnicu zahvaljujući tipu koji je namolio taksistu.
U suprotnom... Izgubila sam dosta prijatelja.
Videla si tog tipa kasnije? -Da.
Javio se nakon pet ili šest meseci.
On je iz istočne podružnice. Bilo je užasno u bolnici.
Ležala sam tamo osam meseci.
Većina doktora su bili iz našeg sindikata.
Pokušali su da spasu nogu, ali nisu uspeli.
Kad su je odsekli, mislila sam da ću umreti.
Nisam verovala da je takva bol moguća.
Žrtvovala bih roditelje samo da bol mine.
Sve što je potrebno da bol stane.
Izvinite što vam sve ovo govorim za vreme jela.
U redu je.
Zaista neverovatno. Ostao sam bez teksta.
Neke stvari su nepojmljive. Ovo je jedna od njih.
Znaju li ostali nastavnici za eksploziju?
Ne, misle da je nesreća. Neko možda i znaju.
Ne zapitkuju? -Pa, i ne. Škola je velika.
Svako gleda svoja posla. I nisam bliska ni sa kim.
Bolje da ne znaju.
Samo bi te osuđivali.
Najgore je, dok se ovo nije desilo, čak i moji nisu znali za ništa.
Prate politiku, ali nisu radikalni.
Moji su isti takvi.
Kako tvoji mogu da budu radikalni?
Žive u seocetu.
Jedina briga su im stoka i tebe da ožene.
Nemoj tako.
Viđao sam radikale i fanatike u tom seocetu.
Kenan je iz alavitskog sela. Iste kulture kao ti.
Briga me za te sektaške podele.
Primitivne su. -Apsolutno.
Ali, sigurno su bili dotučeni.
Ko? -Tvoja porodica.
Naravno, ali ne bih sada o tome. -Ne primećuje se po tvom hodu.
Ozbiljno! Hodaš bolje od mene. -Hvala.
Kvalitetna protetika.
Država isto obezbeđuje, ali od njih hramlješ.
Ako sam uzmeš, oni ti pokriju deo sume.
To i nije loše.
Šta bi sa kolima?
Čekam da ih preprodavac doveze. -Znači, uzela si?
Nego šta. -Odlično!
Mora prvo da se zamene pedale za kvačilo i kočnicu.
Nek je sa srećom! Čestitam!
Promeniće ti život, videćeš.
Kada će ih doterati?
Mogu da te slikam? -Zašto?
Ovaj, možeš, naravno.
Imaš zanimljivo lice.
Lice koje nekako otelotvorava ovu zemlju.
Misliš? -Definitino.
Upotrebiću ga za izradu portreta.
Naravno. -Skloni tanjir.
Pomeri ruku van kadra.
Napraviću to ovako.
Da gledam u tebe? -Ne, gledaj u objektiv.
Na prvi pogled deluje kao obično lice.
Ali posle se negde duboko ispod nazire tuga.
Nisam sasvim sigurna.
Izvinite ako zvučim čudno. -Ma, u redu je. Hvala.
Ne mrdaj. Ne smeši se.
Moji roditelji idu uskoro sestri u posetu u Istanbulu.
Možete da dođete, spremiću vam ručak.
Može, ali nemoj da se previše mučiš zbog nas.
Nije problem.
Ne očekujte sad neku gozbu, ali nećete ostati gladni.
Špagete i vino su zagarantovani.
Odlično! Moje omiljeno. -Je li?
Volim špagete i vino.
Obožavam ih.
Vreme je užasno. Led svuda.
Zaledila se slavina u džamiji.
Hiljadu puta sam im rekao da ostave da voda teče.
I kapljanje je dovoljno. Neki idiot je uvek zavrne.
Hladno je da se smrzneš. Nisam video kuda idem.
Napolju je mrkli mrak.
Da drmnem još ovu i idem. -Šta?
Kažem, još ovu i bežim. -Gde ćeš? Sedi tu i uživaj.
Neka, bolje da idem. Isekli su mi struju.
Zašto da čamiš kući u mraku?
Čeka ga majka. -Šta? -Majka ga čeka.
Prođi u bilo koje doba noći
i videćeš siluetu pokraj prozora.
Njegova majka.
Stoji tamo celu noć dok se on ne vrati.
Uvek joj kažem da ne znam kada ću se vratiti,
ali ne sluša.
Kada dođem, ona ugasi svetlo i legne.
Kao da ne vidim. Bar da ne gasi svetlo.
Ne krivim je. Ne veruje ti.
Sada se popravila. Kao mlađeg ga je tražila po noći.
Ne može više. Sirotica sada čeka pokraj prozora.
Znala je još tada.
Šta? -Šta "šta? -Šta je shvatila?
Da si propalica, lezilebović, i da nema vajde od tebe.
Tako je to ovde.
Ne samo moja, sve majke su zabrinute.
Kada sam imao samo sedam godina,
u mračnoj noći kao ova,
policija je došla i odvukla tatu iz kreveta.
Dok su ga odvodili, rekao je "čekajte". Svi su stali.
Pretražio je džepove.
Našao je srećku, dao je mami, i to je bilo to.
Više ga nismo videli.
Zato mama brine za mene sve ove godine.
Ne zato što sam nemiran.
Nego,
ono što je zanimljivo u celoj priči jeste da...
jedina stvar koje se sećam iz te noći nije moj otac...
već treperenje na plafonu od šporeta.
Godinama sam se pitao zašto se toga sećam.
Dok nisam shvatio da se ne radi o tome šta se dogodilo,
već o tome šta se krije iza vidljivog. Unutar nas.
Dobili ste nešto? -Molim?
Srećka, dobili ste nešto? -Ma jok.
Ni povraćaj novca?
Bokte! Kako da ne dobijete ništa od takve srećke?
Zaboravi. Samo mlati praznu slamu.
Svake godine se pretvara da ide.
Zatim ga vidim zavaljenog u čajdžinici.
Moraš da se dovedeš u red. Pređi sa reči na dela.
Ako želiš da odeš, idi. Život u gerili nije pesma.
Nađi pristojan posao, da ti majka mirno noću spava.
Spasi prvo nju, pa onda svet.
Dobro, Vahite. Kako ti kažeš. Ućutaću.
Slušaj. Vremena su se promenila.
Ništa nije kao pre, živimo u doba odmazde.
Danas su svi željni osvete. Nema više crno na belo.
Niko ne zna ko šta želi,
ili ko želi da nešto da, ili zašto ne.
Sve strane tapkaju u mraku.
Dobro slušaj. Uđeš li u močvaru, potonućeš.
Poželiš li da isušiš močvaru,
onda budi pametan i ne ulazi unutra.
Moraš imati strpljenja.
Ali ako želiš da potoneš, to je onda tvoja stvar. A, učitelju?
Znaš šta ja mislim?
Kad bi okačio police, zaličio bi ti dućan na nešto.
Vene ti srce, Vahite.
Obuzeo te je strah.
Sigurno je do godina.
Ko govori o strahu? -Život je više od punog stomaka.
Na primer? -Gomila stvari.
Potonuću ako moram! Šta imam da izgubim?
Samo svoj život, mamlaze!
I svoju mladost.
Tebi je to ništa?
Samo pričaš u prazno.
Život je dragocen čak i ako je zaludan,
bez časti i bez vere? -Daj mi viski.
Naravno da jeste. Bez sumnje.
Naravno da jeste.
Za tebe je svako bez pištolja uhljup.
Je li? Kako se ono kaže:
"Nemoj da te pita starost gde ti je bila mladost."
Znači, mi smo besciljni, bez vere i bez časti?
Niko to nije rekao. Ali ako ovako nastaviš, hoće.
Pa šta i ako kažu?
Zašto mene pitaš?
Jednog dana neko će to reći. -Trebaće im petlje za to.
Moraće da imaju muda od čelika. Taj što to kaže, propišaće na stomak.
Ne ponašaj se kao dete. Šta će ti pištolj?
Iznenađen sam što tom kretenu nisi dao ono što zaslužuje.
Uvek pričaš o časti. -Šta je trebalo da mu kažem?
Znaš na šta mislim. -Ne govori u zagonetkama.
Treba razlikovati prijatelja od neprijatelja.
Kad bi neko nasred proklet sela
počeo da te olajava, ne bih to tolerisao.
Ja sam takav. Ne bih to dozvolio.
Ispada da sam ja sada kriv? E, vala, bolje da nisam zucnuo.
Niko nije kriv.
Ako ne ućutkaš šmokljana, on će pustiti jezičinu.
Voliš da se puvaš.
Ali ništa ne preduzimaš da ućutkaš lajavce.
Izvini, ali to nije u redu.
Odoh.
Sačekaj. Zajedno ćemo.
Ne, inače neću moći da ustanem ujutru.
Onda nemoj da ustaješ. Sedi, bre. -Ne, ne.
Uživajte vas dvojica. -Hajde, sedi.
U čemu je tvoj problem?
Da nisi previše oštar prema njemu?
Zašto si mu držao slovo? Nisam ništa razumeo.
Dolazi ovde da mi kaže da je taj i taj rekao to i to za mene.
Svakakve gluposti. I šta je uradio povodom toga?
Je li on spomenik? Maca mu pojela jezik?
Ovo nije prvi put. -Dobro.
Ne mogu više to da slušam. -I dalje mislim da si preterao.
Nije uvek lako da uskočiš.
Ljudi ogovaraju. Neka ih.
A sada je on popizdeo ni zbog čega.
Treba da se pomirite.
Ovde ne možeš da gledaš svoja posla.
Svi žele da odabereš stranu.
Jedni te nazivaju kukavicom, drugi izdajicom.
A treći te nazivaju prebeglicom.
Tako ti je to ovde.
Jednom čoveku sam izlečio dve krave.
A on mi je ubio psa.
Zašto? -Jer je čovek.
Da, čovek je.
Kako je? Još si budan? -Da.
Moram da isključim svetla u školi. Zaboravio sam.
Imaš čaj? -Ne, ali mogu da spremim.
Stavi čaj, a ja ću da pogasim svetla.
Dobro. -Ključevi?
A, da.
Šta je to? Jesi li ti to nacrtao?
Šta? -Slike na zidu? -Nisam.
Pre mene je ovde živeo učitelj istorije.
Kada je odlazio, čak me je pitao da platim za radnu ploču.
Jesi li platio? -Naravno da nisam.
Hteo je da je odnese sa sobom. -Kakva budala.
Takav idiot se jednom rađa.
Grejao se na ugalj do maja, da ga nikome ne ostavi.
Dakle, da. Bio je pravi seronja.
Njegov sin je verovatno ovo nacrtao.
Zašto je nisi prekrečio? -Zašto bih?
Elem...
Pročulo se selom do sada.
Koje? Misliš na... -Aha.
Govori se svašta.
Kao šta? -Ništa određeno.
Obične spekulacije.
Briga vas. Pa šta ako se pročuje?
"Pa šta"? Razepeće nas.
Ništa se neće desiti. Ne paranoiši.
Nije to paranoja.
Ne mogu to da izbijem iz glave. -Šta da izbiješ?
Ništa mi nije jasno.
Ili bolje rečeno, nema nikakvog smisla.
Kako to da devojčice...
koje sam toliko poštovao, za koje se činilo da me vole,
mogu da kažu tako nešto za mene?
To ti je dečja psihologija. Ko zna šta su mislile?
Da, ali nema nikakvog smisla. To me muči.
Pusti to. Nemoj da se opterećuješ.
Goni se, Tolga. Uvek si takav flegman.
Grešiš. I ja sam u šoku.
Čak sam i rekao devojčicama da su to ozbiljne optužbe.
Odgovorile su da ih to uznemirava.
Pitao sam ih zašto su se onda družile sa tobom.
Šta su rekle? -Ništa konkretno, naravno.
"Znate kako, gospodine, bla, bla bla..."
Dobro, ali šta su rekle?
Šta je, recimo, Sevim rekla?
Ne sećam se tačno.
Da je uznemirena, i takve stvari.
I da se plaši. -Plaši?
Nešto tome slično. -Čega plaši?
Ne znam.
Više su se okomile na Kenana.
Kako to? -Kao da su ljute na Kenana,
a ti si kolateralna šteta.
Šta to pričaš?
Samo kažem da je možda Kenan njihova meta.
Zašto?
Možda Kenan zavidi što te devojčice obožavaju, a njega ne.
Te se ponaša previše drugarski s njima.
Je li to moguće? -Ne znam.
Možda nešto slično.
Kažeš da je Kenan njihova prava meta,
a da sam se ja našao u sredini?
Da.
Ajlin se u stvari više žalila na Kenana.
Ali i Sevim je rekla neke stvari.
Tipa da ih štipa za obraz. -Ozbiljno?
Pilji u njih za vreme nastave.
Čuj ti to.
Nisam verovao da će se on usuditi na tako nešto.
No, možda jeste. -Ne bih znao.
Možda je Sevim nagovorila Ajlin da ne bi bila sama.
Znaš Sevim. -Ne tako dobro.
To je moje mišljenje.
Šta ja radim ovde? Kakvim sam to ljudima okružen?
Zašto smo odabrali ovu usranu profesiju?
Sve te godine studiranja.
Zadrži ovo za sebe, molim te.
A kome bih rekao? -To je samo moje mišljenje.
Možda grešim.
Ne, verovatno si u pravu.
Treba da ga vidiš.
Uvek je onaj od koga najmanje očekuješ.
Još mi drži predavanja o etici.
Kako ne bi trebalo da dajem poklone i da poštujem običaje.
Vidi, vidi...
Misli da to može da svali na mene.
Kakva pacovčina.
Zdravo. -Zdravo.
Jesi li jeo? -Da, uzeo sam neko pecivo u gradu. Posluži se.
Opa, fino.
Nisam jeo ceo dan, došao si kao naručen.
Podgrej ga. -Nema potrebe.
Čaj? -Ne, hvala.
Prijatno. Šta ima?
Na šta misliš? -Zašto nisi jeo?
Roditelji su ostali bez lekova. Morao sam da odem po nove.
Apotekar je odbio. Rekao je da moraju lično da dođu.
Kako da matori ljudi prevale toliki put?
Jesi li išao do grada? -Da, uglavnom u bolnici.
Je l'? Da sam znao, zajedno bismo se vratili.
Mogli smo, ali sam imao obaveze.
Skoknuo sam do mehaničara.
Zato nisam stigao da jedem. A ti?
Sećaš se da su zabrljali sa mojom procenom?
Otišao sam da to popravim. -Popravili su je?
Bunili su se, ali je to završeno.
Najgori zavod za školstvo na svetu.
Kako su mogli da naprave takvu grešku?
Šta sad... I službenici su ljudi.
Istina. Ali ima veliki uticaj na sudbinu učitelja.
Nekoliko poena mogu da odrede gde ćeš biti prebačen.
Drugi bi nezasluženo imali prednost nad tobom.
Bi. -Dobro je što si to ispravio.
Učinilo mi se da sam video tvoja kola,
ali nisam bio siguran.
Što nisi zvao?
Nisam hteo da ti smetam. -Zašto bi mi smetao?
Ne znam. Da li bih? -Da li bi šta?
Smetao. -Ne, što?
Vidim da si kupila hleb, drugarice Nurej.
Briga vas što kučići gladuju.
Imaju oni svoju sudbinu. -Vao.
Mislio sam da ne veruješ u sudbinu.
Puna sam iznenađenja. Otkud ti?
Morao sam do Zavoda.
A i trebale su mi pare. Sad sa posla?
Da, imali smo prodaju u humanitarne svrhe danas.
Gubljenje vremena, kao i obično.
Šta si očekivala, festival? Budi zahvalna.
Kakvi su ti planovi? Imaš vremena za kafu?
Ne mogu sada. -Dobro. Iskreno, ne mogu ni ja.
Moram da se vratim. Nekom drugom prilikom.
Izvini. -U redu je.
Drugi put onda. -Važi.
Šta Kenan radi? Je l' kod kuće?
Nemam pojma. Reče da mu je otac bolestan.
Nismo se ponovo videli, izašao sam ranije.
Nisi ga videla? -Ne, kako bih?
Ne znam, samo pitam. Uglavnom, čujemo se.
Šta vas dvojica radite za vikend?
Možete da svratite. -Molim?
Spomenula sam da moji idu. Dođite na večeru.
A, da.
Može u subotu? -Može.
Odgovara nam. Jesu li otišli? -Ne, sutra će.
Prenesi onda Kenanu. Može u sedam? -Dogovoreno.
Poslaću vam adresu kasnije. -Okej.
Neće smetati komšijama? -Komšijama? -Da.
Borili smo se i stekli neka prava, znaš.
Ne lupetaj. -Samo pitam.
Decenijama smo se borili. -Naravno.
Ništa manje nisam ni očekivao od tebe, drugarice Nurej.
Vidimo se kasnije. Zdravo. -Čuvaj se.
Zdravo. -Zdravo. -Uđi.
Dobro si? -U majčinu, sapleo sam se.
Gde je Kenan? -Samo sam ja.
Zašto? -Kenan je do guše u obavezama.
Otac mu je mator i bolestan. -Trebalo je da mi kažeš.
Mogli smo da odložimo.
Misliš? Nisam razmišljao o tome...
Jesam li ispao smrad? -Ne.
Mogu da odem. -Jok.
Ozbiljno. -Ništa strašno.
Šteta samo što propušta gozbu.
Uđi. -On je na gubitku.
Nema potrebe. Je l' te neko video da ulaziš?
Je l' te neko video? -Ne, prišunjao sam se kao lopov.
Šta bi sa stečenim pravima?
Stoji, ali ne treba preterivati.
Usput...
Hvala, nisi trebao. -Ma, ništa.
Nema nikog kod kuće?
Zaključala sam roditelje u ormar da nam ne smetaju.
Lepo izgledaš, usput. Suknja ti pristaje.
Hvala.
Kupio si kod piljara?
Upakovane su kao peršun.
Za svaki slučaj. Znaš kako je ovde.
Staviću ih u vodu.
Sedi. Jesi li gladan? Možemo odmah da jedemo. -Može.
Dobro. Sešću onda. -Eto me za minut.
Nemoj mi reći da si ih ti naslikala.
Jesam. Što? -Zaista su dobre.
Ovo je za tebe "početnički nivo"? -Da.
Ne zezam se. Mnogo si bolja od mene.
Ne shvatam samo kako možeš da nađeš značenje u Kenanovom licu.
Nikad ne znaš gde ćeš naći značenje.
Bliži se vreme premeštaja. Šta ćeš da radiš?
Daću sve od sebe da odem odavde.
Videćemo da li će se ukazati prilika.
A ti, još ne razmišljaš o tome?
Možeš da odeš bilo gde. Da sam na tvom mestu...
Teško je. -Zašto?
Moji još uvek nisu spremni.
Poznajem ljude u Istanbulu iz organizacije.
Društvo mi neće biti problem.
Tamo je nemoguće ne uklopiti se.
Ako ne možeš tamo, nećeš nigde moći.
Ali neko mora da ostane ovde.
Šta će se desiti ako svi odemo? -Da, lepo rečeno.
Ali moraš da misliš na svoj život. -Život ide svojim tokom.
Ja sam svoje odradio. Sad je red na ostale.
Četiri godine. Nije li to dovoljno? -Ako ti tako kažeš.
Mada mislim da malo preuveličavaš. -Preuveličavam sa čim?
Okrivljuješ ovo mesto za sve svoje probleme.
Šta očekuješ u Istanbulu? -Nemam pojma.
Svoje probleme nosiš sa sobom.
Ne mogu sada da razmišljam o tome.
Znam samo da me ovo mesto sputava.
Sve što vidim je praznina.
Užasna hladnoća. Gladni, iznemogli psi.
Iste stvari bi viđao i u Švajcarskoj.
Suočiću se sa svojom sudbinom. Dobrom ili lošom.
Idem na sve ili ništa.
I ja sam bila takva pre eksplozije.
Večito u nekoj žurbi kao da nešto propuštam.
Znači, trebalo bi da budem razuman, zadovoljan i zahvalan?
Naravno da ne. -Šta, onda?
Ako se žališ, to znači da nešto mora da se preduzme.
Vidiš nešto, iznerviraš se i kukaš.
Treba da reaguješ, ali to ne činiš.
Ti bežiš. -A šta drugo da radim?
Posvetim život ovom mestu? -Ne.
Odradio sam svoje i sada sam slobodan.
Malo li je što sam četiri godine ostavio ovoj vukojebini?
Nije, ali neko mora i to da radi.
Ja sam uvek za akciju, ljudi moraju da se aktiviraju.
To svetu treba. Da dospem? -Može.
Recimo, pratiš politiku i besan si na sve.
Jesam li? -Jesi.
Čitam vesti, ali ne pratim baš pomno.
To misliš jer stalno kukam?
Kukaš, ali ne delaš.
Moj otac je kao ti.
U penziji je i dokon je. Samo gunđa.
Je l' treba da se zapali ispred zgrade parlamenta?
Ne, ali gunđanjem se ništa ne postiže. Moraš nešto da učiniš.
Kako gledaš na svet?
Gde sebe svrstavaš?
Gde sebe svrstavam? -Mislim, kojoj doktrini naginješ?
Doktrini? O čemu ti?
Sigurno pripadaš nekoj frakciji.
Nemam potrebu da se deklarišem kao bilo šta.
Imao sam takve faze, ali to je davno bilo.
Ne radi se o fazama.
Čime doprinosiš svetu?
Šta preduzimaš? -Ovo je takmičenje u idealima? -Ne.
Pitam te za šta se zalažeš, Gde pripadaš?
Ako želiš da odgovoriš.
Zaštićen život unutar grupe istomišljenika
nije za mene. -Zašto?
Ne veruješ u solidarnost? -Nije to.
Nekako mi se to kosi sa slobodom.
Zašto? -Ne znam.
Samo znam da nešto u meni čvrsto odbacuje takvo postojanje.
Ne radi se samo o tebi.
Šta radiš za svet, pitam te?
Svako doprinosi na svoj način.
Neki su u većoj mogućnosti, a neki nisu.
U društvu, svako može da doprinese. -Tačno.
Kako se osećaš kada u vestima vidiš silovanja, korupciju i izbeglice?
Uzrujano, ali svet je pun mizerije.
Zatvaraš oči. -Ne.
Distanciraš se od problema.
Šta i ako je tako? Mora li svako da bude heroj?
Ne, ali prihvataš sebičluk.
Zar to nije razlog zašto svetu manjka razuma, jednakosti i savesti?
Misliš da ista pravila svugde mogu da se primene?
Da je ono što je nama smisleno, isto smisleno i onima u Mongoliji?
Kulture se razlikuju, ali osnovne potrebe su svuda iste.
Ne bih znao. Ni svoje misli ne mogu da saberem.
O čemu? -Ne znam.
Smatram da su pravda i jednakost utopija.
Zamisao da svi moraju da budu isti je teška budalaština.
Svi se razlikuju.
Svet je borba između različitih pokretačkih sila.
Istorija je dokaz tome, ali to ignorišemo.
Ne volim ni da razmišljam o tome, jer vodi u haos.
A život zahteva red.
Zato radije verujemo u te tvoje bajke.
To su činjenice, a ne bajke.
To je temelj istorije.
Ti vidiš haos kao negativnu i destruktivnu silu.
"Kad bi samo čovečanstvo imalo lepšu istoriju!"
E pa, žao mi je, nema.
Uporno pozivaš na pokornost. Zar to nije protivno tvojim principima?
Nimalo.
Lepi reči neće nikad zameniti čin donošenja vode
na mesto pogođeno sušom.
Ima li ovom mizernom svetu spasa?
To je suštinsko pitanje. -Ne osporavam to.
Zašto me napadaš? -Jer si ovde.
Umoran sam od postavljanja sebi ista pitanja.
Ne misliš da je potrebna promena?
Neke stvari moraju da se menjaju, a neke ne.
Da li sam srećan zbog situacije u svetu? Nisam.
Ali to ne znači da moram da se priklonim jednoumlju.
To je pravi problem. -Šta?
Obrazovani ljudi kao ti se gube u nesigurnosti.
Prepuštaju javnu scenu neznalicama.
Možda je javna scena njima i namenjena.
Podela je u ljudskoj prirodi.
Ideologije i verovanja mogu da se zloupotrebe
zarad ostvarenja vlastitog cilja.
Ne razmišljam mnogo o tome.
Čovek zamisli, pokuša, stvori a zatim uništi.
Tako se istorija odvija.
Podseća nas na isprazno nadanje.
I ti si proizvod te iste istorije.
Kada bi na istoriju gledali kao sistem, to bi nas poštedelo konfuzije.
Stvarno veruješ da bi ljudi bili srećni ako bi se udovoljilo njihovim potrebama?
Zašto da ne? Nada je sve što imamo.
Nada je glavna zvezda vodilja čovečanstva.
Kao čekanje Mesije? -To je glupost.
Delanje ne može nikad da se poredi sa slabošću.
Slobodno društvo, ali ne pojedinci?
Društvena borba podrazumeva odgovornost.
Koja je tvoja uloga u svemu ovome?
Na strani sam slobode. -Šta time podrazumevaš?
Ljudska sloboda.
Sve ima svoj pravac, a za ljude to je sloboda.
Misliš da socijalisti žive u kavezu sa ograničenom slobodom?
Borimo se za ljudsku slobodu.
Član sam nekih dobrotvornih organizacija.
Ne moraš mene da prozivaš.
Imaš čudan stav.
Udrvljen si, ne želiš da se angažuješ.
Ali obavi li neko posao, ti ćeš ga podržati.
Treba da me pretuče policija? -Govoriš kao liberal.
Ta pasivnost je isto kao da staješ na stranu jačeg.
Zašto to odmah ne uradiš? Idi podrži vladu.
Hvala ti što me priključuješ režimu.
Meriš osetljivost.
Ovo je besmisleno kao osuđivanje samoubistva.
Ne merim ja ništa.
Iritira me što osuđuješ one koje nešto čine, dok stojiš po strani.
To je poenta.
Da li bi radije čula da verujem ljudima?
Što na um, to na drum. Takav si, ali generalizuješ stvari.
Postoje izuzeci, i razlozi za iste.
Samopožrtvovanje često znači zaduživanje drugog.
Čak i bombaš samoubica radi to da bi živeo, a ne umro.
Ali nezasluženo poverenje ideoloških masa me nervira.
Njihov slepi moral.
I pravedničko zadovoljstvo njihovih istomišljenika.
Izvini.
Zašto je toliko bitno da svi misle isto?
A usred sve te halabuke, ja sam sasvim sam.
Ali uprkos svemu,
čujem taj jedinstveni izvor u meni dok šapuće
da su odbijanje i dosada ljudski.
Uviđanje veze između opsesija i ideja
ne čini me lošim.
Nebitno je da li neko ima hrabrosti da se žrtvuje,
bilo to za ideal ili uzvišeni cilj, čak i ispranog mozga?
Naročito danas. -Naravno da jeste.
Ali to onda znači da praštaš
bombašu samoubici koji te je koštao noge.
Možeš li to da uradiš? Nezavisno od njegovih uverenja.
Mogu, ako bih morala. Ali, nije to pitanje.
I nisam implicirala da si loš.
Šta ako ti ljudi koje prezireš dele zajedničke ideale?
Neka zla se mogu poraziti samo sa solidarnošću koju mrziš.
Naravno. -"Naravno".
Ne tvrdim suprotno.
Hoću da kažem sledeće.
Dobro znaš da postupci društva
nisu jednaki zbiru njegovih individualnih delova.
Zar to nije dovoljan razlog da se kloniš krda?
Nezavisno od njihovih razloga i motivacija?
Bogati imaju taj luksuz.
Izreka kaže: "Ako putuješ u krdu, sve što vidiš su zadnjice."
Za neke, te zadnjice znače blagoslov.
Nude bezbednost i toplinu.
Možda si u pravu.
A ti?
Kako ti doprinosiš? -Ja? -Da.
Više nisam u stanju.
Kao što vidiš, onesposobljena sam.
Ne govori to. To nije ono što ja vidim.
Ne mami mi to pogled. Gledam nešto drugo.
Da dospem? -Može.
Treba vremena
da nekog upoznaš.
Sa druge strane, previše razmišljanja
takođe može da bude i gubljenje vremena.
Zar ne? -Da.
Možemo da ubrzamo ovaj proces sa nekoliko pitanja.
Sigurno.
Da ne gubimo vreme.
Nema potrebe.
Da?
Recimo, pitaću te kakav si.
Na šta misliš?
Kao osoba.
U kom smislu?
Odgovori na pitanje u skladu sa tvojim tumačenjem.
To odgovor sam po sebi.
Da kažem istinu ili ono što želiš da čuješ?
Istinu, naravno.
U redu.
Veoma romantičan, voli svoju familiju,
velikodušan...
Šta je? To ne može da bude istina?
Šta ti misliš kakav sam?
A tvoja najgora osobina je saosećajnost, je li?
Kako si pogodila?
Ozbiljna sam. Jesi li religiozan, recimo?
Kako kad.
Veruješ u boga?
Za one koji veruju, on postoji.
Izbegavaš pitanje. -Pređi na sledeće.
Voliš li svoju familiju?
Ne volim ništa preterano.
E, sada nešto postižemo.
Šta još?
Jesi li sebičan? -Veoma.
Baš si hrabar.
Jesam, kada se ne bojim.
Voliš decu? -Zavisi od deteta.
Da li si veran ljubavnik?
Osim u posebnim okolnostima, da.
Kako to? -Mislim da si me razumela.
Idemo dalje.
Imaš li devojku?
Ne, već duže vreme. -Zašto ne?
Recimo da sam probirljiv. -I skroman isto.
Nazdravimo u to ime.
Dobro, poslednje pitanje.
Zašto nisi rekao Kenanu za moju pozivnicu?
Pogađaj.
Spomenuo si ranije nešto u vezi istorije.
Nadanje. Nadanje i još nešto.
Ispraznost nadanja?
Da, tako je.
Ispraznost nadanja.
Lepo sročeno.
I ja sam isprazna.
Kao da živim već jako dugo.
Kao da je ovde vreme stalo.
Časovi, odmori,
čekanje vikenda.
Noći.
Sve.
Možeš li da isključiš svetlo u dnevnoj sobi?
Previše bije.
Svetlo. -Dobro.
Bilo je čudno u početku, kada su nam se noge dodirnule.
Ali sam se privikao.
Čak je počelo da mi se sviđa.
Ne zameraš što to kažem? -Ne, naprotiv.
Ako to odmah ne iznesemo na videlo,
visiće nam nad glavama kao Damoklov mač.
Živa istina.
Tačnije, u trenutku se činilo...
kao da je tvoje iskustvo bilo suđeno.
Dobila si drugi život.
Ovo nekompletno stanje učinilo te je kompletnom.
Baš umeš da se zaneseš. Ali sviđa mi se zamisao.
Jesi li ono ti?
Da.
Rane dvadesete. Dobra, stara vremena.
Živeo si kako hoćeš, bez planiranja.
Sada je sve isplanirano do tančina.
Ovde podešavaš sukciju. Uključiš i ono izbaci vazduh.
Pomaže da lakše hodaš.
Odlična stvar. -Nego, brzo troši bateriju.
Genijalna spravica, nema šta. -I jako skupa.
Za te pare možeš nova kola da uzmeš.
I to neka dobra, jer je dolar sada skočio.
Mogu nešto da te zamolim? -Reci.
Nemoj da kažeš Kenanu.
Šta to?
Ono što se upravo desilo.
Neću. Ali zašto?
Onako. Prosto nemoj.
Dobro, neću.
Ne vidim samo zašto je to bitno.
Viđaš li se s njim? -Da. Uči me da vozim.
Ozbiljno? Lepo od njega.
Joj, Kenane. Nikada to nisi spomenuo.
Radiš u nedelju?
Moram od muke, ova moja mi dušu vadi.
Pobegao sam ovde. Spremio sam doručak, pridruži mi se.
Ne, hvala. Jeo sam.
Šta je sa malim? Ne viđam ga.
Ko zna gde je.
Spominjao je noćni klub. -Šuplje priče, ništa od toga.
Zašto pitaš? -Onako.
Je l' ti vratio pare? -Kakve pare?
Ne duguje ti ništa? -Ne pitam zato.
Nisam ga dugo video. Brinem se.
A ti? Jeste li izgladili odnose?
Nisam ga otad video. -Stvarno?
Da li ti se javio? -Nije.
Kako si? -Dobro, gospodine.
Tvoja sestra? -Da.
Zdravo. -Zdravo. -Gde si cele noći? -Evo me.
Ti, nisi otišao u selo?
Ne, nisam planirao. Imao sam dodatne časove.
Uzeo sam malo pite. Nadam se da nisi sit.
Sa sirom? -Da. -Uzeću onda malo.
Slabiji? -Da.
Izgleda ukusno.
Gde si bio, čoveče?
Znaš, život zna da bude nepredvidiv.
Nekada se dese stvari koje najmanje očekuješ.
Šta se desilo?
Išao sam juče u zavod za školstvo, glave pune mislima o premeštaju.
Hodao sam okolo sav pometen.
Dižem pare sa bankomata i koga to vidim?
Koga? -Nurej.
I? -Malo smo ćaskali.
Zatim me je zvala kod nje na večeru.
Prihvatio sam, njeni su otputovali negde.
Dugo smo pričali.
Bila je dobra konverzacija.
Nisam to očekivao. Vrlo je inteligentna.
Jeli smo i pili.
Pa vino, alkohol, i tako dalje.
I?
Ne znam.
Hoću li zažaliti zbog ovoga kasnije? Ne znam.
Kako to misliš?
Ne zna se šta život nosi.
Ne verujem u sudbinu i te stvari, ali tako se činilo.
Mislim da su te stvari van naše kontrole.
Odigravaju se u sivoj zoni, mimo naše volje.
Ne snosimo odgovornost za takvu vrstu postupaka.
Jedi. Ne mogu ja mnogo. -Hoću.
Mrtav sam umoran.
Sreća pa je nedelja. Prilegnuću malo.
Kako je? -Zdravo.
Nurej. -Pozdrav. Došla sam nenajavljena.
Nikakav problem. Dobrodošla. Uđi.
Otkud ti? Uđi.
Obuvena? -Slobodno, već je nered.
Iznenadila sam vas, a? Verujem da me niste očekivali.
Istina, ali ovo je lepo iznenađenje.
Zvala sam Kenana, nije se javio, te sam pomislila da okušam sreću.
Nisam čuo. Radio sam. Telefon mi je utišan.
Sedi, molim te. Daj kaput.
Neka, hvala. Neću se zadržavati.
Kako si došla ovde u ovo doba?
Kolima. -Kojim kolima?
Mojim. -O, stigla su.
Odlično. Kada? -Pre nekoliko dana.
Zvala sam Kenana da ide sa mnom, ali se nije javljao.
Pa sam sama otišla. -Nek je sa srećom. -Hvala.
Čestitam, ali kako si se usudila da sama dođeš po ovakvom vremenu?
Mi bismo te pokupili. -Hvala, ali nije bilo potrebe.
Moram da se navikavam.
Kenan je valjda bio zauzet,
pa sam morala sama da dođem.
I bolje je ovako. Bolje se uči kad si sam.
Došao bih, ali sam mislio da me više ne trebaš.
Hvala.
Hoćeš li čaja?
Ili nešto hladno? Pivo? -Može čaj.
Stiže. Kenane? -Ne, dobar sam.
Hvala. -Uživaj.
Kako si našla selo po mraku? -Navigacija.
A, da. Bravo.
Nisam došla samo ovde. Znate za selo Kirginder?
Da, malo dalje odavde. -Tamo živi bolestan đak.
Jedva da je dolazio na nastavu.
Sad kad vozim, mogu da ga podučavam.
Pošto ste blizu, pomislila sam da svratim.
Lepo od tebe.
Šta to?
Taj tvoj đak. Dobra ideja.
Onda, Kenane,
zašto se nisi javljao?
Bez određenog razloga. -Bez određenog razloga?
Da. -Šta je onda?
Ništa.
Što sve ovo znači? Ne razumem.
Šta se to desilo između nas pa se ovako ponašaš prema meni?
Šta nije u redu? -To ja tebe pitam.
Kako to da se jedno sramežljivo prijateljstvo
tako naglo pretvorilo u aroganciju?
Ti to ozbiljno?
Šta se desilo?
Preformulisaću pitanje.
Jesam li negde pogrešila?
Ne.
Osuđuješ li me zbog onoga što se desilo između mene i Sameta?
Da li sam izneverila tvoje prijateljstvo?
Ili sam u tvojim očima moralno pala kao žena?
Nemoj molim te da misliš da ja nešto očekujem od tebe.
Ne očekujem. Samo sam radoznala.
Ovo je prvi put u mom sadašnjem stanju
da istražujem kako me drugi vide kao ženu.
Pitam se na šta imam pravo
ili snage da radim u ovom novom stanju.
Želim da saznam šta je sada moje mesto u svetu.
Moram da znam šta sam izgubila zajedno sa nogom.
I šta još uvek imam.
Ne očekujem saosećanje ili razumevanje.
Ništa ovde ne očekujem.
Ne moramo više nikad da se vidimo. To je skroz u redu.
Možda si na neki način u pravu. Ne znam. Moguće je. Ali...
čini mi se da sve što je lepo na ovom svetu
biva zaglavljeno u mreže koji sami pletemo,
pre nego što dospe do nas.
Ovaj...
Izvinite što sam ovako banula. Najbolje da odem.
Sačekaj. -Hvala na čaju. -Sedi. Nemoj ovako da odeš.
Pusti me, dobro sam. Idem kući.
Vreme je loše. Nurej!
Vrati se još malo da porazgovaramo.
Sačekaj. Nurej!
Šta se događa?
Ništa.
Kako ništa?
Možete da me odbacite? Sneg opasno veje.
Kada sam prvi put došao ovde,
rekli su mi da postoje samo dva godišnja doba:
zima i leto.
Bili su u pravu.
Direktno u leto, bez proleća.
Trava prekrivena snegom mesecima,
požutela je, a da prvo nije pozelenela.
Čak i ptice koje su radosno pojile, sada su umorno cvrkutale.
Bio sam poput napuštene fabrike,
beskorisne i oronule fabrike,
koju čak i ptice ignorišu, čekajući da je sruše.
U ovom zaboravljenom, udaljenom ćošku sveta,
poput mnogih drugih stvari, linija između dobra i zla,
boli i sreće bila je nejasna.
Sve se izgleda dešava samo da se zaboravi na vreme.
Kao da je ovaj uporni sneg želeo sve da nas zatrpa
da bi zaborav bio moguć.
Godišnja doba se menjaju, nada se rađa i umire,
ali život ipak ide dalje.
Sa istrajnim uverenjem, iz nepoznatih razloga.
Bliži se vreme mog odlaska.
Ovog jutra, prvi put od problema sa Sevim,
očešljao sam pažljivo kosu, a čak i zazviždao.
Ipak je to bio kraj školske godine.
Održavala se prodaja u dobrotvorne svrhe, a kasnije i dodela diploma.
Bravo, Tolga. Dobićeš besplatnu večeru.
Gde si bio?
Zašto? Pakovao sam se.
Nisi pečatirao svedočanstva. Pazi, dečko.
Smiri se. Ne paniči. Sada ću to da uradim.
Radi šta hoćeš.
Kažu da dolazi direktor obrazovanja.
Ozbiljno? -Da.
Super.
Šta ima? Rešila si da budeš fina?
Ta mala finoća bi trebalo da te spasi?
Želite je na podu?
Ne, dobro si postupila.
Ko je poslao tortu? -Svi učitelji će dobiti parče.
Nisam te to pitao. Razmisli opet.
Još se i smeješ.
Smešna si, veoma smešna.
Torta je već bila isečena, mi radimo ostalo.
Ali ko je napravio tortu?
Od nas je, gospodine.
Ja sam donela tortu. Mama ju je napravila.
U redu, kapiram.
Zar nije karmin zabranjen?
Ne diplomiraš. Zašto si se doterala?
Sreća pa odlazim, inače bih ti očitao bukvicu.
Oprostite.
Izvinjavaš se za karmin,
kao da je sve rešeno.
Briga me, stavi katran ako hoćeš.
Ne zatvaraj ih. Nemoj.
Neka ih otvorena.
Dobro.
Ovako se završava, Sevim.
Za mene, to jest.
Ova priča, ovo mesto.
Vreme je da zaboravim ovu rupu i ono što se desilo.
Da vidimo kakva je.
Sedi. Ne stoji kao vojnik.
Dobra je.
Keks torta. Nekada sam je pravio.
Lako je. Ja sam je napravila, u stvari. -Nemoj da pričaš?
Alal vera.
Želeo sam da popričamo o nečemu.
Nije ništa naročito, ali kad si već tu.
Pa...
Zapravo, želeo sam da te nešto pitam.
Nešto što me kopka.
Sedi. Ako želiš, naravno.
Zatražio sam premeštaj. Odlazim uskoro i neću se vraćati.
U ovakvim trenucima,
vraćaš film unazad. Sve što se izdešavalo.
Zapitaš se da ima li neko ko je bio povređen,
neko kome možda trebaju završne reči. Ili izvinjenje.
S obzirom da se više ne vraćam,
pitao sam se ima li Sevim nešto da mi kaže.
Izađi. Napolje!
Gde sam ono stao?
Da, idem i više se ne vraćam.
Želiš li nešto da mi kažeš pre no što odem, mila Sevim?
Šta to, gospodine?
Ponavljam, odlazim, neću se vraćati sledeće godine.
Ako imaš nešto da kažeš, sada je trenutak.
Nećeš dobiti drugu šansu.
Na šta mislite, gospodine?
Ne znam. Ti bi trebalo da znaš.
Ako kažeš da ne znaš, to je takođe odgovor.
Značilo bi da si plitka osoba koja nema vrednosti.
A to bi me povredilo.
Osetio bih se glupim što sam mario za tebe.
Hoću da kažem, stvarno bi me povredila i razočarala.
Namerno ili ne, ja to ne znam.
Razlog me više i ne zanima.
Još uvek ne shvatam ljude.
Još uvek ne shvatam
ko vredi, a ko ne, ko je poseban, a ko nije.
To je bila moja najveća greška.
Ako sam je ikada načinio.
Nemaš ništa da kažeš?
Šta da kažem, gospodine?
Gle ti nju. Umesto da se stidiš, ti se smeješ.
Ne smejem se.
Kako god. Nemoj da brineš.
Ne krivim te.
Šta bi uopšte mogla da kažeš nakon svega ovoga?
Šta tu ima da se kaže?
Dobro.
U redu.
Šta je sad?
Mogu da odem?
Naravno, moram da završim nešto.
Doći ćete na proslavu?
Hoću.
Dođi. Malo bliže.
Nakon što sam ih ostavio,
penjao sam se brdom obraslim suvom travom.
Tanke, isušene trave, čije ime nisam znao.
Ove bezimene, beznačajne biljke za koje niko nije brinuo,
činile su mi se bitnim po prvi put.
Smatraju se bezvrednim, baš kao moj život ovde.
Zatim sam pomislio na Sevim, šta sam tražio u njoj.
U ovom beživotnom, nepomičnom predelu, možda sam u njoj tražio
nešto što nisam mogao da nađem u sebi.
Tu neku energiju,
mali znak nadprosečnosti.
Nisam maštao o njoj, nego više od toga.
Ona je bila alatka
za svet snova koji sam sagradio izvan nje.
No, znao sam, da je između nas
provalija dovoljne dubine i širine da proguta naše vapaje.
Daljina previše okrutna da bi je naša svest savladala.
Maštao sam o nemogućem.
A sada, opet razgovaram sa njom u svojoj glavi.
Sevim!
Slagao sam te kada smo poslednji put pričali.
Uprkos naporima da ubedim sebe, ne kajem se što sam te poznavao.
Voleo bih da vidim sebe tvojim očima.
Jer nećeš biti kao ja.
Bićeš neustrašiva, srećna, oštra i žena puna nade.
Ostvarićeš direktniji odnos sa životom.
A to me rastužuje.
Ali sam srećan zbog tebe.
Život je takav.
Čak je i ova slučajnost koja nas je spojila, zadivljujuća misterija.
Osećanje koje se budi dok ova ideja poprima oblik,
govori da sve što se desilo nije bilo uzaludno.
Da. Iskustvo, reči, emocije...
možda odjekuju u nekom mračnom ćošku univerzuma.
Ali, kako ispada,
koliko je istina brutalna, toliko je i dosadna.
Shvatićeš ovo kao i svi ostali.
Vreme će proći.
Ako opstaneš u ovoj zemlji beskrajnih teškoća,
na kraju ćeš požuteti i osušiti se.
Zateći ćeš sebe na sredini svog života.
I da nisi dobila ništa osim pustinje u sebi.
Bićeš praznih ruku.
Prevod: Admir Destani (Dartanjan)