SERIÁL NETFLIX
Pane Erşane, váš horor všechny rozesmál.
Horor? Že je můj horor rozesmál?
To byl záměr. Smích zažene strach nejlíp.
- Vyhráli jste nějakou cenu? - Víte…
Víte, jak lidi začnou po konci filmu tleskat?
To je ta nejlepší odměna ze všech.
- Ten potlesk. - Tlesk, tlesk, tlesk.
- Tak jo. - To je naše odměna.
- Potlesk. - Jo.
Tančíme s vášní!
A otočka!
Společnost na vás vyvíjí nátlak.
Chce vás zastavit. Říká vám: „Ne, ne, ne!“
Nakonec ale stejně rozkvetete a…
- Dobrá práce, Feride. - Jde ti to fakt skvěle.
Fakt ses do toho opřela.
Člověk si pak říká, co všechno v sobě asi dusíš. Zvláštní.
Když se do něčeho pustíš, máš to dělat naplno.
- Že jo? - Přesně.
Tak jo, holky, sjedeme znova tu mladou dívku v rozpuku?
- Začneme tou společností. - Dobře.
Poslouchejte, co po vás chce. Ale ignorujte ji! Ne, vy jste jedinečné.
Jedinečné. To je ono.
Ahoj, lidi.
- Ahoj, zlato. - Čau, Alev.
- Převleč se a začneme. - Aha…
Zmiňoval jsi tanec, tak jsem se oblékla formálněji.
Alev, ty se chystáš na tetovací párty?
Táhni k čertu!
V Tančíme s vášní nejde jen o tanec, Alev.
Těch významů je víc.
Jde o příběh utlačovaných lidí.
Představ si nebohou Sedu.
Erşane, podívej se na tohle.
- Hele… - A nitro.
Dívka začíná pátrat ve svém nitru…
Otočí se.
Je jedinečná. A rozkvete!
Pak zase pocítí ten nátlak.
Cítí ten nátlak, ale je jí to fuk.
Vidíte? Konečně je svobodná.
Pane trenére, vysvětlíte mi…
To s tím posloucháním?
- Ne, ten generační konflikt! - Zkuste to!
Soustřeďte se na něj a braňte se! Jste jedinečné.
- Vy jste sjetí? - Ne.
Mladá dívka se stává ženou? To je fakt šílenost.
Já si představovala spíš tohle.
Šup, šup, šup.
Něco v tomhle stylu.
Alev, musíme jít víc do hloubky.
Přinesla jsem pár tradičních pokrmů, ale nemusíme si je dávat.
- Promiň. - Pokračujeme.
Teď znázorníme zotročenou společnost. Jsme otroci. Máme sklopené hlavy.
Přichází změna. Jsou z nás jednotlivci.
- Jsme jedineční. Takhle. - A co ten křik?
Křičte! Modlete se.
A v tuhle chvíli odhodím ten kus látky. Kde je Altın a Tumtum?
Nevím.
Zase jsem jedinečný.
A odcházím. Takhle.
- Dáš si cígo? - Ne.
- Dej si. - Nevnucuj mi ho.
Fajn.
Co to sakra děláme, že? Proč točíme horory a taneční filmy?
Hele, přestaň plácat nesmysly.
Nemůžu přece tančit, když ostatní hladoví.
- Pardon, ale… - Co se děje?
- Máte hlad? - Mám.
- Šílený. - Vidíš to?
Erşanovi je to fuk.
To jo. A studio Kenan mi nabídlo roli v jejich filmu.
Byl bych tam já, Halil Ergün a Tarık Akan.
To jako fakt?
- V tomhle pořadí? - Ne.
Chtěl jsem říct Tarık, Halil a já.
- To pořád ujde. - Jo.
Má to být o problémech ve společnosti. O odborech a dělnickém hnutí.
Bude to introspektivní film.
- A točí v Istanbulu? - Jo.
K takovýmu introspektivnímu filmu se chce člověk přidat, to je jasný.
Jo. Tančíme s vášní mě nebere.
Fakt bych radši hrát v tomhle, ale něco jsem slíbil.
- Tumtume? - No?
- Budu k tobě upřímný. - Jen do toho.
Mám jeden úžasný scénář. K filmu Pan učitel Fahri.
O problémech ve společnosti.
Pokud máš zájem, můžeme ho natočit.
A kolik dostanu?
Tady nejde o prachy, ale o problémy naší společnosti.
Takže je problém v honoráři.
Není.
- Dáme si pivo? - I když ostatní hladoví?
Probereme to, soudruhu.
Hele, na veřejnosti mi tak neříkej.
Čeho se furt bojíš? No řekni.
Potřebuju 38 metrů látky, Mami.
Necháme ji na sebe spadnout.
A mám pro tebe překvapení.
Ke konci bude Ateş tančit nahý.
- Úplně nahý? - Svobodný.
To znamená co?
Prostě úplně nahý.
Zatím jsme ho viděli jen ve spoďárech.
Bez nich ho uvidíme poprvý, ne?
Muammere, ten film je o tom,
jak Seda začne kritizovat společnost a najde svoje pravé já.
Skrze tanec.
- Já ale budu oblečený, ne? - Jo.
Dále.
SUCHÝ MURAD
- Čau. - Kde jste byli?
Chceme s tebou mluvit o Tanci s vášní.
Jen do toho.
My se na to necítíme.
Přemýšleli jsme o tom a chceme hrát v něčem o socialismu a…
Rozšířit si obzory. Mít svobodu.
- Jaké obzory? - Altın má skvělý scénář.
Chtěli bychom s našimi přáteli natočit film Pan učitel Fahri.
Sami?
Pokud by to šlo, chtěli bychom na to 14 500 lir.
14 500 lir? Takže 7 250 na jednoho.
- Cože? - Jaký cože?
Pyro, přestaň. Líbil ses mu. Nějakou roli ti dá.
To se teď modlíš k bohům?
Přesně tak.
Dobrá práce.
- Budeš hrát Buğru. - Díky.
K čemu ty prachy chcete?
- Abychom natočili ten film. - A to nás jako chcete oškubat?
Muammere.
Řekni, tobě se ten taneční film zamlouvá?
Jak by mohl? Chce po mně 38 metrů hedvábí.
- A kolik ten váš počin bude stát? - Soudruzi budou hrát zdarma.
Celkem to vyjde na 14 550 lir. Odehrává se to na vesnici.
Tam to nebývá drahé, no.
Je to o tom, jak lidi zatočí…
- Se systémem. - Ale proč?
Bude v tom akce?
- Jen společenská revoluce. - A konflikt mezi třídami.
Mně šlo o to, jestli budete potřebovat kaskadéry.
Počkejte chvilku.
- Takže Pan učitel Kemal? - Fahri.
Víte co? Zpochybnili jste význam tance a to si fakt odskáčete.
A teď vystřelte!
Erşane…
Tohle budeme vyprávět u předávání cen.
- Váš film vyhraje cenu? - Jo.
Vy vyhrajete akorát hovno. Dám role Berkuna a Oytuna někomu jinýmu.
- A ven! - Ty na společnost kašleš!
- Fakt? - Jo!
My vám ale ukážeme, Berkune a Oytune.
Pro boháče ten film točit nebudeme.
Natočíme ho pro ty chudé. Pro každýho Aliho, Veliho, Ayşu a Fatmu.
Fajn. A teď vystřelte!
- Oni se na mě vykašlali. - Na premiéře je zmlátí.
Pěkně.
Pan učitel Fahri určitě vyhraje cenu.
Kdo v tom bude?
Ještě nevíme, v jakém pořadí, ale budeš v tom ty, budu v tom já…
Tumtume, Seyyal, pokud bude chtít…
A Tarık Akan a Halil Ergün.
Kecáš.
Musím, jinak tě nepřesvědčím. Je to film o dělnické třídě.
A o vrchnosti. Odehrává se to na vesnici. Přečti si to.
Přečíst si to klidně můžu. Řekněte mi ale víc o tý ceně.
Upozorníme na problémy ve společnosti.
Proč tu máš ten saz?
Ten bude hrát v soundtracku. Jsme inovátoři.
Už víme, kdo na něj bude hrát.
Nechci tu moc přehánět,
ale představ si takového Aşıka Veysela nebo Karacaoğlana.
Karacaoğlan soundtracky asi nedělá. Určitě jste s ním ale mluvili.
Já budu hrát idealistického učitele.
- A já revolucionáře. - Zamilovaného do mě?
- Ne. - Tak do koho?
Čauky.
- Ona v tom hraje taky? - Ahoj.
Neboj. Maximálně vyhraje cenu za za vedlejší ženskou roli.
V hlavní roli budeš ty.
Budu vesničanka, že? Všichni budeme vesničani, co?
- To není pravda. - Vůbec ne.
Seyyal bude hrát novinářku.
Holku z města? Tak to nevyhraje nic.
Pravda, ale ticho!
Neměla jsem být taky vesničanka? Proč jsem novinářka?
Kašlete na to. Co si dáme? Whisky?
Ne, dáme si čaj.
Ona na tu roli nemá, ale já budu skvělá vesničanka, že jo?
„Hej, tato!“
Nemluv jako starý dědek.
Jo aha. „Ano, bráško.“
- Lepší. - Že jo?
- Potrénujeme to. - Jo.
Co to děláš, İbrahime?
Dřepím na zadku.
Ten parchant! Ten se pro tu roli narodil.
Určitě taky vyhraje cenu.
Za vedlejší roli.
Přepíšu ti všechny „táty“ na „tatíčky“
a pak si ten scénář můžeme pročíst.
Díky, brouku.
- Je toho hodně? - Jen na 10 minut.
Myslela jsem těch tatíčků.
- Ne. - Ona je vesničanka?
Proč novinářka říká „tatíčku“? Nelžete mi!
Musí přece znát způsoby těch vesničanů. Máš tam poznámky.
Fajn. Nebudu se s váma hádat. Čau.
Přesvědčili Alev a Seyyal. Nechtějí hrát v mým filmu.
Ten jejich bude prý uvědomělejší. Pyro, kde jsme udělali chybu?
- Náš film snad není uvědomělý? - Ale je. O to nejde.
Oni prý hlavně chtějí vyhrát nějakou cenu.
- Jakou? - Možná Zlatý pomeranč.
A Pan učitel Fahri určitě bude strašný doják.
- Jak nám to mohlo uniknout? - Erşane. Hlavně přestaň vyvádět.
Hlavně klid. Nesmíš tady tak vyšilovat.
- O jaký pomeranč vlastně jde? - Copak nejsme filmaři?
Byl jsi ve 20 filmech jen ve spoďárech.
Teprve před pěti měsíci sis vzal kalhoty.
Dostal jsi svůj horor i akčňák s meči.
Říkal jsem ti, ať do toho dáš sex, ale to jsi nechtěl.
Přestaň už snít, proboha.
Pokud v tom chceš dál pokračovat, budeme si muset promluvit,
protože ti ty sny financuje můj bar.
O to vám jde, vy čuráci?
Jo, to je ono! To by byl skvělý film.
- Jaký film? - Čuráci!
To zní jako nějaká erotická komedie.
Musíme najít někoho, kdo v tom bude hrát s tebou.
Co třeba ty?
Já už jsem moc starej.
- Podle tebe nemůžeme vyhrát cenu? - Ani se o to nepokusíš.
Ty ve všem potřebuješ nějaký význam.
Ale proč, proboha?
Nebýt nás, neexistoval by ani Suchý Murad.
Už toho nech, sakra.
Ještě jsme spolu nepracovali, ale líbí se mi tvůj styl.
Já Buğru nebudu jen hrát. Doslova ho přivedu k životu.
- Díky. - Jasně.
Proč tě zajímá, jestli něco vyhrajou nebo jestli natočí nějaký doják?
Kašli na ně. My se budeme starat o sebe.
Erşane, chlapče…
Už tady dlouho nebudu. Tak mě prosím moc nerozčiluj.
Proč jste takoví pesimisti?
Já si vás umím představit na festivalech v Adaně, Antalyi i v Cannes.
V Cannes?
Monsieur, kde být festival?
Ten už skončil, pane.
- Skončil? - Ano.
Do prdele!
Máš pravdu. Začneme pracovat na novém příběhu.
Jmenuju se Erşan Kuneri.
Netočím porno. Natočím skvělý socialistický film.
Natočíme ho jako vesnickou hru. Bude se jmenovat Družstvo Kemal.
Bude z něj cítit vůně hlíny. Celá Anatolie.
Anatolie? Vždyť jsi nebyl ani v Kadıköyi.
Ty by ses ztratil i v Bostancı. Jaká Anatolie?
- Myslíš? - Já mu věřím.
Tanec je fajn,
ale Anatolie by byla o hodně lepší.
Tak co? Tanec, nebo Anatolie?
Anatolie! Netlač ale na pilu. Musíš to ale uchopit decentně.
- Originálně. - Realisticky!
Kašli na ně a už přemýšlej, co si vezmeš na Zlaté pomeranče.
Erşane, poslouchej.
Jestli vyhrajete Zlatý pomeranč,
půjdu na předávání cen jen v trenkách, dobře?
Tak jo. Jenom v trenkách.
Pane Erşane, tohle je naše vesnice.
Výborně. To je fakt paráda.
Je to tu nádherné, že?
Vzpomněla jsem si na Karacaoğlana.
Víš, jak považoval lidi a přírodu za rovnocenné?
Jasně.
Já si vzpomněl spíš na Balzaca.
- Na Balzaca? - Jo, jestli mi rozumíš…
Balzac říkával jednu věc. „Jsi to, co jíš.“
Je to tady fakt dokonalé.
Pardon… Já jsem Erşan Kuneri.
Budeme u vás točit film.
Víte…
Chceme vaši vesnici zobrazit věrně. Řekněte, co vám tady schází nejvíc?
Empatie.
Empatie?
Tak empatie?
- Super, zapiš si to. - Jasně.
Musíme to fakt zdůraznit.
Přineste to.
Dáte si čaj, soudruzi?
Jo!
Slyšel jsem tě.
Já chci taky!
- Poslední. - Dejte mi hrnek.
- Soudruhu. - Soudruzi.
Dejte jim všem šálek čaje.
- Já chci taky. - Kolik jste jich už vypili?
- 270. - To si děláte…
Bože, ať mi nedojde trpělivost.
Hele, řekněte jim, ať v sedm zmizí. Že má dorazit orchestr.
- Dobře. - Musím ven, nebo fakt vybuchnu.
Jen běžte.
Altıne, mám mu dát facku před tou replikou, nebo až po ní?
A co to máš říkat?
„Tuhle facku ti dává můj lid.“
Dej mu facku ve chvíli, kdy řekneš „můj lid“.
Dobře.
Tuhle facku ti dává…
můj lid!
Soudruhu İbrahime. V té facce se musí odrážet třídní konflikt.
- Musíš na to jít… - İso.
Nalij mi whisky. Bez čaje.
A mně taky.
Myslíš, že fakt něco vyhrajeme?
Netuším. Ale za zkoušku to stálo.
Pokud vyhraju, řeknu, že je to výhra pro každou ženu.
Zahrnu do toho i tebe.
Fajn. Třeba fakt vyhrajeme.
Jo a jsi skvělá vesničanka.
Ty jsi kráva.
Jde to skvěle, že?
Nebyli jsme na Erşana moc zlí? Furt na něj musím myslet.
To už jsme přece řešili. Tanec, nebo Anatolie?
Je to moje zlatíčko. Myslím na něj každý den.
Mohli jsme ten tanec a Anatolii nějak spojit.
Erşan nám to určitě vyčítat nebude. Bude na nás hrdý, slyšíte?
Tak pojď, matičko Země.
Hotovo.
A vyšlo to skvěle.
Páni! Konečně!
- Zapijeme to koňakem? - Jo.
- Jsi unavený? - Trochu.
Erşane, fakt jsi mě ohromil.
Vždycky jsi tak nadšený pro věc.
To se jen tak nevidí.
Vždycky mám něco, co bych chtěl světu říct. Něco na srdci.
Proč jsi teda natočil tolik porna? Lituješ toho někdy?
V roce 1965 jsem vyhrál druhé místo v soutěži Mladí králové filmu.
- Fakt? - Jo.
Moje prvotina, Jsi pro mě vším, vyšla v roce 1965.
Všichni mě obdivovali.
To zní skvěle.
Měl jsem pravidla. Žádné líbání a tak.
Pak na mě ale zanevřeli.
Sedm osm let mi nedali žádný projekt.
- Co jsi teda dělal? - Pumpoval.
Benzín.
Dělal jsem dýdžeje, hudebního producenta…
A po deseti letech ses vrátil k filmu.
A zase jsem pumpoval. Ve filmu Pumpař.
Nikdy jsem si ale nesundal spoďáry. A nebyly to špatný filmy. Byly vtipný.
Dost jsme na nich vydělali. O peníze mi ale nikdy nešlo.
Počítáš s tím, že vyhrajeme cenu?
A nelži.
Nedají nám ji.
Nevěřím tomu.
Ale?
Chci se zapsat do dějin.
Je pozdě, měla bych jít.
Mám tě odvézt domů?
Tak jo.
Na kolik žen jsi tenhle vtípek zkusil?
Na ženy žádné nezkouším.
Se ženami já takhle nevtipkuju.
Fakt?
Víš, co ale ženám dělám?
Eryetişi, nech toho! Pusť mě!
- Pusť mě! - Co se děje?
- Co se stalo? - Anarchisti.
Po 400 šálcích čaje chtěl vyrovnat účty
a pustili se do něj.
- Nazvali mě kompradorem! - Právem?
Já ani nevím, co to znamená!
Praštili ho sazem přes hlavu.
Vezmi ho do lékárny, ať mu dají obvaz.
- Proboha. - Ti neřádi! Pusť mě!
Přátelé… soudruzi…
- To se nedělá. - Přátelé!
- Erşane! - Soudruzi!
- Čaj bude. - Posaďte se.
Soudruzi! Přátelé z dělnické třídy! Klid! Proč se najednou nechcete dělit?
Vždyť vy ani nevíte, co to slovo znamená!
Takže nás tu laskavě přestaňte rozptylovat!
Tyranovi se klanět nebudeme, že ne?
- Ne! - Nebudeme!
Páni… Altıne! Nechtěl jsi natočit družstevní film?
O taneční film jsi nestál, ale co má být jako tohle?
- Alev! - Mě se na nic neptej!
Snaží se tě rozhodit. Neposlouchej ho!
- Provokatér! - Cože?
- Provokatér! - Páni…
Měli jste 400 šálků čaje a šedesát housek. Co to jako je?
Erşane, nikdo nechce zaplatit za čaj. Jsem fakt zklamaný. Odpusť mi to.
Posaď se, chlape. Dělej.
Posaď se.
Přátelé! Chceme všichni práva a práci?
Jo!
Kdo praštil Muammera?
- Já. - Pojď sem.
Tuhle facku ti dal můj lid!
- Takhle to nejde. Odcházíme! - Počkejte…
- Prosím. - Ne.
- Přátelé! - Soudruzi!
Soudruhu Medete, jen vy sám jste snědl 21 housek.
Co to má být?
Jak mám hrát, když mi vyčítáš blbou housku, chlape?
Dvacet dva, soudruhu. Dvacet dva!
Zůstaňte alespoň vy, soudruhu.
Dobrá práce.
- Jsou pryč. - Nedivím se.
Točíte socialistický film, ale nic o nich nevíte.
Tolik k tý výhře. Táhněte k čertu i s kníry!
- Soudružko… - Naser si!
Co vás to napadlo, udělat z pornohvězdy vesnickou bábu?
Kdo by nás chtěl v socialistickém filmu?
Já! Já bych vás v něm chtěl vidět.
Nejste snad moji druzi?
Taneční film? To byl dobrý vtip.
Ty můžeš být můj druh kdykoli, brouku.
Budu!
Máme pro vás nový film.
Družstvo Kemal. A nepsali jsme to doma u stolu.
Udělali jsme si vlastní průzkum. Náš film bude od lidu pro lid.
Feride spala u tebe?
Alev, prosím tě…
Erşane, odpustíš nám?
No to si pište! Pojďte ke mně!
Altıne, ty…
Přečetl jsem si tvůj scénář.
S Feride jsme udělali pár změn.
Alev, budeš hrát v našem filmu?
- Zase vesničanku? - Ne.
- Tak jo. - Seyyal?
Budu.
- A co ty, Tumtume? - Počítej se mnou.
Altıne, zbavíš se kvůli tomu filmu toho kníru?
A je to.
Pojďte ke mně, lidi. I ty, slečno. Vesničanko.
Erşane! Už jsou pryč?
- Jak se daří, pane kompradore? - Můžu v tom filmu hrát taky?
To si piš. Eryetişi! Přines nám čaj. Dokonce za něj zaplatíme.
Erşane. Tančím s vášní.
Buğra je připraven.
Páni, to tvoje postava má fakt koule. Trochu si je posuň, ať tě nebolí hlava.
Kašli na to. Sjedeme do jedný vesnice.
A pak do Cannes. Cannes, už jedem.
To jako fakt?
FILMOVÉ STUDIO KUNERİ
Mukhtare!
DRUŽSTVO KEMAL
Pojď sem.
Vím, že točíme na vesnici, ale neřvi tak. Běž.
A přestaňte tu tak vyhrávat!
Zdravím, pánové.
- Nápodobně. - Zdravím.
Díky.
Ahoj, kamarádi.
Vítám vás v naší vesnici Avallar.
Teď vám o ní něco povím.
Abych řekl pravdu, všechno to začalo, když se tu objevil učitel Kemal.
Než sem přišel, byli jsme poklidná a prostá vesnice.
To jsme ještě neměli komu co vyprávět.
Díky bohu, že jsme měli aspoň elektřinu,
černobílou televizi
a že naše půda byla plodná a sklizeň bohatá.
Neměli jsme žádné problémy.
- Nemám pravdu, pánové? - Ano.
Vidíte? Nesmíte se na nás vesničany dívat spatra.
Takový kolektiv se do komedie náramně hodí.
Jasný?
Pan učitel Kemal
se nás snažil přesvědčit, abychom přijali kolektivismus,
ale vymklo se mu to z rukou.
Přesně tak.
Jen se podívejte, co se tu odehrálo. Otevře vám to oči.
A já si mezitím pořádně vychutnám svoji cigaretu.
Vítejte u nás, pančeli.
Díky moc.
Nejsem ale žádný pančel. Jsem pan učitel.
Nech si toho! Vždyť jsi teprve přijel.
Murtazo, kam to jdeš? Vrať se!
Co je? Proč je tak vzteklý?
To neřešte, pane. To jsou ti venkovani. Zvyknete si.
- Vidím, že jsou děti venku. - Jo, hrajou si.
- Vy tu nemáte školu? - Máme, ale dneska je sobota.
Poslyšte…
Škola má být každý den.
Páni, tak ten nám bude pěkně pít krev.
- Proč jsou takoví, pane Fehime? - Já jsem Nusret.
Nusret? Řekli mi, že mě vyzvedne pan Fehim.
Kam vás přidělili?
Do Avallaru.
Tohle je ale Kızılca. Vy ani nevíte, kde máte vystoupit.
Vaše vesnice je tamhle.
Musíte tam dojít pěšky. A sakra.
A sakra…
Takoví oni prostě jsou. Avallar je tamhle, za Taşkale.
Díky. Kéž by všichni byli jako ty.
Já jsem místní idiot.
Mestan.
- Budeme putovat spolu? - Jasně.
- Dostanu nějakou cenu? - Cože?
Cenu, říkám. Podívej, co dělám.
A tak začala pouť pana učitele Kemala.
Přišel k nám a usadil se v jednopokojovém domě.
Tehdy poprvé potkal Nazlı.
- Knihy. - Přesně tak.
A ty jsi je četl všechny?
Ano, četl.
To jsi chytrý učitel.
Počkej chvilku.
Co je?
Říká se: „Co potřebujete?“
Jak se jmenuješ?
Nazlı…
- Ty jsi Fehimova dcera, že? - Ano.
Ne že se do mě zamiluješ, holčičko.
Zamiluj se do mě.
Sklapni, ty šašku.
Řekni otci, ať všechny shromáždí v kavárně.
Že chci přede všemi pronést pár slov.
Dobře, pane.
Pane? Můžeš mi říkat Kemale. Jmenuju se Kemal.
Cos to řekla?
Nemám se do vás zamilovat,
ale pak se chováte takhle, vy syčáku.
Nazlı je drzá, ale krásná!
To vážně je.
Máš pohodlnou postel.
Zvládneme to tady, Mestane?
Myslíš, že v téhle neúrodné půdě něco vzklíčí?
Jak to myslíš?
Budou děti chodit do školy? Budou se ženy podílet na výrobě?
Budeme se schopni o vše dělit rovným dílem?
Co takové družstvo? Myslíš, že ho vytvoříme?
Jak to mám vědět?
Určitě to víš.
Jsi sice šílenec, ale možná jsi ten nejchytřejší z nás.
Tak to sakra přeháníš.
Pojďme se prát.
Už jdu!
Agent 4434 centrále. Do vesnice dorazil podezřelý učitel.
Ten parchant už začal plácat ty komunistický nesmysly.
Zmínil družstvo. Končím.
- Vítejte u nás, pane učiteli. - Díky.
- Buďte zdráv, pane. - Díky.
Jmenuju se Kemal. Učitel Kemal.
A co když nejste učitel?
Teď jsem řekl, že jsem.
Jsem tu, abych vám pomáhal,
abych vás vedl…
Abychom společně stvořili…
- Kolik je sedm krát osm? - 56.
Devět krát devět?
Osmdesát jedna.
- Kolik máme ročních období? - Čtyři.
- Vyzná se. - Vyzná.
Mám dotaz.
Do toho, Mestane.
Dostanu nějakou cenu?
- Cože? - Cenu.
Cenu? Nejdřív se musím sblížit s vesničany.
Tak jo, a teď 56 krát 11.
- 56 krát 11? - Jo.
56 krát 11? No…
245 krát 376!
- Na to se fakt můžu vy… - Zdravím.
- Dobrý den. - Pane…
Pane.
- Buď zdráv, Feramuzi. - Díky.
Uklidněte se. Nemusíte ho hned začít popichovat.
- Vítejte u nás, pane učiteli. - Já jsem Kemal.
A já Fehim. Omlouvám se za zpoždění.
- Polib panu učiteli ruku. - Je mi ctí.
Zdravím, Fehime. Proč jste ale nedorazil s ostatními?
Projevil jsem vám úctu
a syn vám políbil ruku, tak si hned takhle nevyskakujte.
A jakožto hlava vesnice nejlíp vím, v kolik a kde mám být, že ano?
Ano.
Už dlouho jím nebudete, Fehime. To je přežitek.
- Slyšel jsi to? - Jo.
Přetočíme to zpátky, ne? Možná jsme se přeslechli.
Hlavy vesnice jsou prý přežitek. Už jí dlouho nebudu.
Přineste kolínskou.
Až se vzpamatuje, měl by si jí vypláchnout pusu. Plácá tu strašný sračky.
A co ženy? Naše ženy.
Proč stojí až tam?
- Neměly by stát nejblíž? - Naše ženy? Pozor na jazyk!
Vaše ženy. Říkal jsem „vaše ženy“.
Nesnažte se z toho vybruslit.
Jen jsem chtěl říct, že bychom si žen měli vážit.
Měly by sedět v první řadě.
Nemám pravdu, Nazlı?
Jak to mám vědět, ty šašku?
- Nazlı. - Ve které třídě jsi?
Tady jsme si všichni rovni.
To si zapamatuj.
Cože? Jen jsem se ptal, v jaké je třídě.
Poslouchejte, naučte je násobilku,
čtyři roční období a 365 dní v roce.
A Mukhtarovy povinnosti. Nic víc.
Budu vás sledovat, ať nám tu z toho neuděláte anarchii.
Takže buďte opatrný.
Jen vás upozorňuju na to, co nevíte.
- To jsem nepochopil. - Já chci dodělat pátou třídu.
- Pátou? - Jo.
Proč jsi čekal až doteď?
Všichni mí učitelé se nepohodli s tátou.
Na to jsi mohl přijít sám, ty moulo!
- Jdi do prdele. - Cože?
- Ale nic. - Tak poslouchejte.
Se mnou si fakt nezahrávejte.
Jinak uvidíte, co se stane.
Za pár dní se stejně určitě ukáže, co jste zač.
Poslouchejte, Fehime…
Měli bychom si vyjít vstříc.
Od zítřka prosím posílejte všechny negramotné vesničany do školy.
To v žádném případě.
- Seženete ženám tkalcovský stav? - Přestaň mi lézt na nervy.
- A co zavlažování polí? - Cože? On je komunista!
Jak to spolu souvisí? A můžete zřídit knihovnu?
Jsme snad ve filmu? Chtějte něco realistického.
Televizi?
Konečně! Televizi klidně pořídím.
Aspoň bude zábava. Barevnou?
- Řekni jo. Barevnou. - No tak. Máme tu jen černobílou.
Vy máte černobílou televizi? Tak teda barevnou.
- Pane učiteli! - Super!
Když říkáte barevnou, nemusí hrát v barvách duhy, že ne?
Stačí obyčejná.
Až ta televize ale dorazí,
neuvidí nás přes ni Bedia Akartürková?
Já jim vůbec nerozumím. Fajn, bude barevná televize.
Jo!
- Výborně! - Už se nevztekejte.
Pojďte, pane učiteli. Přineste mu šálek kávy.
- Chci… - Pane, mluvil o barevné televizi.
Těch je nedostatek. Asi myslel pašovanou.
Jo. Pořád ho sleduju. Končím.
Kemal se začal sbližovat s vesničany. S dětmi si hrál jako dítě
a farmářům pomáhal se sklizní
a sdílel jejich každodenní radosti.
Vesnice toho vyprodukovala víc, tkali jsme koberce
a míra gramotnosti rostla.
Takhle uplynulo několik měsíců.
Jak to ale vypadalo na poli lásky?
Byl na něco takového ve všem tom shonu vůbec čas?
Ty a ty tvoje knihy.
Nerozuměl bys mi víc, kdybys je nečetl?
Já si je radši přečtu.
Máš radši knihy, nebo mě?
Knihy, že jo?
Ke čtení ano.
Život bych ale radši sdílel s tebou.
Přečti si i mě.
Přečti si i mě!
Otáčej mými stránky, založ si, kde jsi skončil, a zítra se ke mně vrať.
Jsi fakt jedinečná, víš to?
Lháři.
Jsem jen obyčejná holka.
A jsem doma.
Něco na tobě prostě je.
Můj milý učiteli…
Hned bych tě povalila na zem…
Ale jsme všem na očích.
Je takové vedro.
A já celá hořím.
Kdykoli tátu nějak chytře setřeš, vzplanu touhou.
Kemale.
Chceš vidět moje kozy?
Co to plácáš, Nazlı?
Tvoje tělo je svatyně.
Jsi teprve růžové poupě.
Nechci, abys uvadla.
A mně je to úplně fuk.
Cítím se…
Sáhni na mě aspoň přes spodničku.
Dotkni se mě. Udělej něco.
- Takhle. - Přestaň. Máš doma mámu.
Slupla bych tě jako malinu. Vyškubala ti ten blonďatý knír.
Nemám si položit hlavu na tvoji hruď?
Ne.
Tamhle pod stromem by se naše těla propletla…
Už je tady tvoje máma…
Nazlı…
Co to tu s ním probíráš?
Kemal chce otevřít továrnu na rajčatový protlak.
Jenže o tom já nic nevím.
O čem to mluví?
Rajčatový protlak?
Utíkej dovnitř!
- Mějte se pěkně. - Díky.
Balí dceru hlavy vesnice. Končím.
Mestane… jak se máš, chlapče?
- Láska? - Jo.
Vezmi si ji.
Vezmu, Mestane.
Tahle se všem těm nóbl holkám z města vyrovná.
Vlastně je lepší než ony.
Její ruce jsou hebké jako bavlna.
A oči má jako laň.
Je jako matka Země. Laskavá matka, co plodí nový život.
Je cítit…
Cože?
Jako hlína.
Cítím z ní hlínu a pšenici.
Cítím z ní vůni své země.
Vezmu si ji.
Dostanu nějakou cenu?
Cenu?
Proboha!
Pojď.
Jsi fakt blázen.
- To myslíte vážně, Kemale? - Ano, pane.
Začněte nám zařizovat svatbu.
Jen pak neříkejte, že jste moc odlišní.
Její starší sestry žijou ve městě.
A jsou starší, takže bychom se jich měli zeptat na názor.
To jste řekl pěkně. Máte pravdu.
Ženy by měly být vidět.
A taky mít svůj názor.
Zavolejte jim. Požádám je o jejich požehnání.
Jsem rád, že souhlasíte.
Smím vám říkat „otče“?
Já bych tak nespěchal.
Přidělili vás sem na určitou dobu. V období sucha se nerozhodujte.
Já chci mít Nazlı po svém boku v dobrém i ve zlém.
Chci její sestry poprosit o požehnání.
- A pak si ji odnesu s sebou. - Tak odneseš?
Tati…
Já tu svoje starší sestry nechci.
- Počkej. To musíme ještě probrat. - Kemale, nemusí u toho být.
Měly by, Nazlı. Chci jim říct, jak moc tě miluju.
Nevěděl jsem, jak na jeho náhlou žádost reagovat.
Napsal jsem dcerám v Istanbulu, aby okamžitě přijely.
Nejsem dost inteligentní na to, abych se bavil s učitelem.
S nimi by si ale určitě rozuměl.
Myslel jsem, že to spolu budou moct probrat.
Hodněkrát jsem mu řekl, že by si Nazlı brát neměl.
Toužilo po ní víc vládních pohůnků.
Mě ale nikdo neposlouchal.
Stejně tak jsem mohl házet hrách na zeď.
Buď zdráva, Türkan.
Díky. Ahoj.
Hülyo, vítej.
Díky. Ahoj.
Filiz, já jsem Fehiman. Jak se máš?
Dobře, díky.
- Blahopřeju! - Díky.
- Přeju pěkný den.
- Už jsou tady? - Jo. Moje sestry dorazily.
- To jsou ony? - Jo.
- Kolik vás je dohromady? - Pět. Čtyři holky a já.
Tak to jdi do prdele. Ty i vaše geny.
Co jste to za rodinu?
Proč? To vy jste se spokojil s tou nejošklivější.
- To jsou tvoje sestry? - Jo.
Jak jsi mě mohl oklamat?
Okamžitě nás představíš.
- Jinak tě nechám propadnout. - Dobře, uklidněte se.
Pojďte se mnou.
- Jak se máš, Feramuzi? - Dobře. Díky. A jak se máte vy?
- Dobře, děkuju. - Hej!
- To je můj drahoušek. Ferite, pojď sem. - Ferite.
Pojď sem. Chyběl jsi nám.
- Sestřičko! - Drahoušku!
- Ferite, už jsi dodělal pátou třídu? - Skoro. Hele, to je můj učitel, Kemal.
- Zdravím, pane učiteli. - Taky zdravím.
Zdravím.
Já jsem učitel Kemal.
A já Filiz Kadınoğluová. Právnička.
A já Türkan Kadınoğlová Kocová, inženýrka.
A já Hülya Kadınoğluová, subguvernérka provincie.
Sub guvernérka?
Děláte si srandu, že jo?
Že si děláte srandu?
Táhněte všechny k čertu!
Dorazily jste a mně nikdo nic neřekne?
A já makala na poli.
Ty tak krásně voníš.
Podívejte, to je Kemal. Můj snoubenec.
Tak co říkáte na všech pět mých děti pohromadě, učiteli?
Bůh vám žehnej!
Švagře…
Jsi v pořádku, můj blonďatý rytíři? Jen se na něj podívejte.
- Skvělá práce, drahá. - Dobře ty.
Tak hodně štěstí.
Panem učitelem Kemalem to strašně otřáslo.
Už nemluvil ani o produkci,
ani o družstvu.
Všechno se začalo hroutit.
Co se děje, Kemale?
Továrně na rajčatový protlak se tak daří, ale tebe to vůbec nezajímá.
Proč nevypadáš jako tvoje sestry? Podvedla jsi mě.
Pojď sem.
Byl jsem na radnici kvůli tomu sňatku. Řekli mi, že se vyhýbáš vojně.
Mají mě špatně zapsanou.
Každý den občanku fakt nekontroluju. A je jasný, že jsem žena.
To fakt není. Jen se podívej na svoje sestry.
Proč mě soudíš podle vzhledu? Není to pod tvoji úroveň, pane učiteli?
Nehraj si na vzdělanou.
Tví rodiče vychovali tak úžasné dcery. Proč jsi dopadla takhle?
Proč mě najednou odmítáš?
Proč? Co jsem ti sakra udělala?
- Už tě nemiluju. - Aha, fajn.
Hele, takhle se mnou u nás doma nemluv, jinak tě uškrtím.
- Už tě nemiluju! - Mlč!
- Co mi ty můžeš nabídnout? - Spoustu věcí. Co máš ty, blonďatý péro?
Mami!
Ano, zlato?
Říkala jsem ti, ať sem nezvete moje sestry.
Podvedli jste mě!
Nikdo vás nepodvedl. Za všechno můžou vaše vlastní předsudky.
Měl jste plnou hlavu klišé a na nic jste se neohlížel.
Tohle je Nazlı…
Tohle jsem já…
A tohle jsou její sestry. Musíte se s tím smířit.
Měl jste nás jen za hloupé vidláky.
Věřil jste, že jste něco víc.
Nechal jste se tím vším unést a pak přišel tvrdý pád.
Co jsem vám říkal?
„Jen vás upozorňuju na to, co nevíte.“
Jen si vzpomeňte, že jsem snažil.
Snažil jsem se vás varovat, že se k vám nehodí.
Jen co vám začali říkat „pane učiteli“, zahleděl jste se sám do sebe.
Začal jste být nafoukaný.
Tak jen do toho, vezměte si ji.
Vyrábějte a množte se! No tak!
No tak! Prosím.
Život ve městě zkresluje pohled na svět.
Nás tři to odsud táhlo pryč.
Ferit odsud ale nikdy neodejde.
- Ne. - Ten ne.
Protože je to Ferit.
A já jsem Hülya.
To má být nějaký výklad individualismu?
- Kemale, máte nějaké ideály? - Proč se k nim nevrátíte?
Myslíte, že mi nějaké zbyly? Že mi tu někdo rozumí?
Je jako Oğuz Atay, že?
Sdílí jeho samotu.
- Jen to na vás hraje. - Jo. A budu v tom pokračovat.
Teď už mám nové ideály.
Nechci nic vyrábět a rozhodně se nehodlám množit.
A proto jsem se rozhodl, že si Nazlı nevezmu.
- Propána… - A sakra…
K čertu s tebou!
K čertu s tebou, ty svině!
- Ale ne… - Nazlı, prosím tě…
Ale Nazlı!
Dej si pozor na jazyk, pitomče!
Copak neslyšíte, jak se mnou mluví?
Ty jedna svině!
Ty prašivý podvraťáku!
Tady máš svůj prsten a strč ho třeba svý mámě do kundy!
- Nazlı… - Dost!
- Co mám dělat, Hülyo? - Klid.
To je u ní normální.
Neměl jste ji takhle naštvat.
Ty pomlč. Je ti 40 a pořád jsi v páté třídě.
Mně je teprve 14. Propadl jsem jen dvakrát.
Tak propadneš ještě jednou.
Váš bratr neprošel.
- Vidíte to? - Chápu, že to vy víte nejlíp.
Jo, nejsem úplně blbej!
Moc jsme toho parchanta hýčkali!
Hej! Přestaňte!
Dost!
- Pojď do mě! - Tati, pusť mě!
Sbohem.
Odpusťte mi.
Trochu se mi to vymklo z rukou.
Udělal jsem pár chyb.
Jen jsem chtěl, aby se vaší vesnici dařilo,
ale poučil jsem se.
Vám se totiž daří i bez takových kreténů, jako jsem já.
Byl to osud. Už je mi to jasné. S tím se holt nedá nic dělat.
Aspoň vám tu nechám tu továrnu na rajčatový protlak.
Teď už vím, že nemám do všeho strkat nos.
Díky za všechno. Mestane.
Jsi ten jediný, kdo mi rozumí.
Možná jsi sice šílenec, ale aspoň ti můžu věřit.
Obejmi mě.
Kámo…
Já jsem polda.
Tak polda, jo?
- Ani to mi nedošlo. - Tobě nedošlo vůbec nic.
Skálopevně se držíš svých představ. Omluv mě.
Pane, už toho učitele sledovat nebudu.
Tak polda, jo?
Je to jen obyčejný idiot. Nepředstavuje žádnou hrozbu. Končím.
Promiň, je to moje práce.
Gratuluju. Podal jsi fakt výborný herecký výkon.
Díky.
Jak se jmenuješ?
Stejně. Mestan.
To mi taky nedošlo. Myslel jsem, že je to jen tvůj alias.
To neřeš.
Tak sbohem.
Pane učiteli!
Hlavně si zapamatujte tohle.
Jen z vody polévku neuvaříte,
někteří pastýři neumí uhlídat své ovce
a některé ovce naopak pasou své pastýře.
A teď už zmiz!
KONEC
Překlad titulků: Veronika Kursová