СЕРІАЛ NETFLIX
Пане Ершане, ви зняли фільм жахів, але всі сміялися.
Сміялися з фільму жахів?
Бо сміх — найкращий засіб від страху.
-Ви виграли нагороду, пане? -Я так скажу.
Оплески глядачів,
коли закінчується фільм —
це найбільша нагорода для нас.
-Оплески. -Раз, раз, раз.
-Ага. -Це наша нагорода.
-Оплески. -Аплодисменти.
Танці з вогнем!
Оберт!
Суспільство тисне на тебе.
Суспільство тебе блокує. Блок!
Ти розквітаєш, наче квітка.
-Молодець, Феріде. -Круто, Феріде.
Ти показуєш клас.
Ти не перестаєш дивувати, дівчинко. Неймовірно.
Ні. Для мене це філософія. Треба зробити все можливе.
-Так, тренере? -Так.
Дівчата, ми знову повторимо частину про розквіт?
-Ще раз. Суспільство. -Так.
Слухай, що каже суспільство. Ігноруй це. Ні! Ти — особистість.
Особистість. Ось так.
Усім привіт.
-Вітаємо, люба. -Алев, привіт.
Перевдягайся.
Ти сказав про танці, тому я вдяглася вишукано.
Алев, ти що, на весілля зібралася?
Пішли ви.
«Танці з вогнем» — це не просто танцювальний фільм.
Він багатошаровий.
Я розповідаю історію маленьких людей.
Згадай юну Седу.
Ершане, є ще це. Дивися.
-Так. -І перетворення.
Дівчина перетворюється на себе справжню.
Вона перетворюється.
На особистість. Вона розквітає!
І знову тиск.
Тиск. Але їй байдуже.
Бачите? І вона звільнюється від тиску.
Тренере, а там було…
Місце, де вона слухає?
-Ні, тренере! Конфлікт поколінь! -Давайте!
Покажіть.
Опирайтеся! Ви — особистості!
-Ви під кайфом? -Ні.
Перші кроки молодої дівчини в жіночність? Це божевілля.
Я думаю, краще так.
Ось так.
Алев, двімося вперед.
Я принесла традиційну їжу. Тоді не будемо її їсти.
-Будь ласка. -Продовжимо.
Повторимо рабське суспільство. Ми раби. Ми дивимося вниз.
Ще трохи. Ось воно. Ми особистості!
-Особистості! Ось так. -А як же крик?
Кричіть! Моліться.
Тут я кидаю шаль. Де Алтін і Тумтум?
Не знаю.
Я знову особистість.
Я йду. Ось так.
-Хочеш цигарку? -Ні.
-Візьми. -Годі пропонувати.
Гаразд.
Якого біса ми робимо?
-Що за фільм жахів і танців? -Не будь дурнем.
Чувак, я не можу танцювати, коли люди голодують.
-Вибачте, пане. -Слухаю.
-Ви голодний? -Так.
-Вмираю з голоду. -Бачиш?
А Ершану начхати.
Я саме хотів сказати. «Кенан Фільм» пропонують контракт.
Мені, Галілові Ерґюну, Тарікові Акану.
Ти серйозно?
-У такому порядку? -Ні.
Спершу Тарік, Галіл і я.
-Усе одно добре. -Так.
Кіно про соціальні проблеми. Профспілки, права робітників і все таке.
Така собі внутрішня подорож.
-У Стамбулі знімуть? -Так.
Якщо це внутрішня подорож, то мають знімати тут.
Так.
Якби я обирав між «Танцями з вогнем» і цим фільмом,
я б вибрав цей, але я дав слово.
-Тумтуме. -Що?
-Буду відвертим. -Давай.
У мене є особливий сценарій до фільму «Вчитель Фахрі».
Він про соціальні проблеми.
Якщо ти за, знімімо його.
Скільки я отримаю?
Річ не в грошах. Річ у проблемі.
-А проблема в грошах, які я отримаю. -Ні.
-Давай вип'ємо пива. -Поки люди голодують?
-Обговорімо все, товаришу. -Не називай мене товаришем на людях.
Чого ти боїшся? Чого?
Мені треба 38 метрів тканини, Мамі. Ми її підкинемо, і заліземо під неї.
У мене для тебе сюрприз.
Під кінець Атеш буде голий і танцюватиме.
-Повністю голий? -Очищений.
Ти про що?
Так, повністю голий.
Досі ми бачили його лише в трусах.
Тепер ми вперше побачимо його без них?
Муаммере, в цьому фільмі,
шукаючи себе, Седа кидає виклик суспільству.
Через танці.
-А я буду в одязі? -Так.
Заходьте.
СУХИЙ МУРАД
-Привіт. -Де ви були?
«Танці з вогнем».
-А що з ними? -Нам вони не подобаються.
Ми тут подумали. Ми хочемо соціалістичне…
Ми хочемо розкрити крила й полетіти.
-Які крила? -У Алтіна є чудовий сценарій.
За допомогою наших друзів
ми хочемо зняти «Вчителя Фахрі».
На власних крилах?
Ми хочемо попросити у тебе 14 500 лір, якщо це не проблема.
14 500 лір?
7250 за крило.
-Що? -Що «що»?
Піро, годі. Ти йому подобався. Він дасть тобі роль.
Це молитва Богам?
Так, пане.
Ти молодець.
-Ти гратимеш Буґру. -Дякую.
Нащо вам 14 500 лір?
-На зйомки фільму. -Ти нас для цього обдереш?
Муаммере.
Тобі подобається цей танцювальний фільм?
Яке там подобається? Він просить 38 метрів шовку!
-Скільки коштуватиме ваш фільм? -Платні немає. Це спільна справа.
Якщо витратимо ще 50, буде 14 550 лір. Місце дії — село.
-Село. Це дешево. -Фільм про розплату.
-З підлою системою. -Чому?
Вибухи чи зіткнення є?
-Лише соціальний вибух. -І класове зіткнення, звісно.
Я питаю, чи потрібні вам каскадери чи щось таке?
Хвилинку.
-«Вчитель Кемаль»? -Ні, «Фахрі».
Запам'ятайте, ви заплатите за дискредитацію танців.
А тепер геть!
Ершане.
Ми розповімо цю історію, коли отримаємо нагороду.
-Ви виграєте нагороду? -Звичайно.
Чорта з два! Я віддам ролі Беркуна та Ойтуна комусь іншому.
-Геть! -Ваш фільм відірваний від народу!
-Он як? -Так.
Ти засвоїш урок. Беркун і Ойтун.
Ми покажемо цим багатіям.
Ми знімемо фільм для простих трударів!
То знімайте! Геть з мого кабінету!
-Мене кинули. -Їх поб'ють на прем'єрі.
Добре.
Новий проєкт. «Вчитель Фахрі». Це буде хітом.
Хто там буде?
Не в порядку важливості, але
ти, я,
Тумтум, Сейял, якщо захоче,
Тарік Акан і Халіл Ерґюн.
Годі брехати.
Мушу, щоб вас переконати. Це фільм про працю.
«Пани й повелителі». Бачиш? Прочитай, це відбувається в селі.
Я прочитаю, не проблема. Розкажи про нагороду.
Фільм привертає увагу до проблем.
Нащо тобі саз?
Це для саундтреку. Це наше ноу-хау.
Вже є той, хто зможе зіграти.
Не хочу завчасно обнадіювати,
але це щось на рівні Ашика Вейселя чи Караджаоглана.
Не думаю, що Караджаоглан пише саундтреки.
-Упевнена, ви з ним говорили. То що? -Я гратиму вчителя-ідеаліста.
-Я — сільський революціонер. -Закоханий у мене?
А в кого?
Привіт.
-Вона теж грає? -Вітаю.
Не хвилюйся. Якщо вона виграє нагороду, то за роль другого плану.
А ти — за найкращу жіночу роль.
Я буду селянкою? Скажіть правду, ми всі селяни?
-Ні. -Зовсім ні.
Сейял гратиме журналістку.
Ага, містянку. Тоді без нагород.
Так, тихо.
Що? Хіба я не селянка? Чому журналістка?
-Байдуже. Що п'ємо? Віскі? -Ні. Будемо пити чай.
Нічого не вийде. Вона не вміє грати. Але я буду чудовою селянкою.
«Ей, татуню!»
Тільки не говори, як чоловік.
Ой. «Так, брате»!
-Так краще. -Так?
-Потренуємося. -Добре.
Що ти робиш, Ібрагіме?
Сиджу.
От гад! Він робить це так, наче так і треба.
Він теж отримає нагороду.
Як актор другого плану.
Я заміню у твоїх репліках «тата» на «татуся»,
і зможемо читати ролі.
Дякую, любий.
-Це довго? -Десять хвилин.
Я про татусів. Їх багато?
-Ні. -Вона теж грає селянку?
Чому журналістка каже «татусь»? Скажи правду!
Вона має знати культуру. Ось чому. Це не так важливо.
Гаразд. Я не буду сперечатися. Бувай!
Вони забрали Алев і Сейял. Вони не зніматимуться в танцях.
Мабуть, їхній фільм більш чутливий. Піро, де ми помилилися?
-Думаєш, наш фільм не чутливий? -Чутливий. Справа не в цьому.
Але я розпитував, здається, вони хочуть нагороди.
-Які? -Мабуть, «Золотий апельсин».
Очевидно, що вони зроблять із «Вчителя Фахрі» слізне кіно.
Як ми це пропустили?
Ершане. Благаю, не роби цього.
Опануй себе. Треба зосередитися.
-Про який апельсин ти говориш? -А що? Хіба ми не режисери?
Ти знявся у 20 фільмах у самих трусах.
Не минуло й п'яти місяців, як ти носиш штани!
Ти хотів жахи — зняли. Хотів мечі — є.
Я просив додати трохи сексу. Але ти й цього не хочеш.
Заради Бога, спускайся з неба.
Якщо продовжиш таке верзти, треба буде серйозно поговорити,
бо зараз бар працює лише для тебе!
Ось що ви думаєте? Гівнюки!
Так. Це буде чудовий фільм!
-Який фільм? -«Гівнюки»!
Я відчуваю, тут буде і комедія, й еротика.
Треба знайти того, хто гратиме з тобою.
А ти?
Ні. Я надто старий.
-Думаєш, ми не виграємо нагороду? -Ти ж не намагаєшся!
Тобі потрібні атрибути, зміст, гра.
Чому тобі не байдуже?
Якби не ми, «Сухого Мурада» теж не було б.
Годі тобі, заради Бога.
Ми не мали можливості попрацювати разом, але мені подобається твій стиль.
Я не просто гратиму Буґру, я оживлю його.
-Дякую. -Так.
Що з того, що вони виграють нагороди чи знімуть слізне кіно?
До біса. Займімося своїми справами.
Ершане, синку.
У мене небагато часу лишилося, тож не засмучуй мене.
Чому ви так на це дивитеся?
Уявляю, як ви йдете червоною доріжкою в Адані, Анталії чи навіть у Каннах.
У Каннах?
Месьє, фестиваль?
Фестиваль скінчився, пане.
-Скінчився? -Так.
Дідько!
Ти права. Почнемо працювати над моєю новою історією.
Мене звати Ершан Кунері.
Я не порнограф. Я зніму найкращий соціалістичний фільм.
У фільмі будуть сільські нотки. Називатиметься «Кооператив "Кемаль"».
Пахнутиме землею. Фільм пахнутиме, як Анатолія!
Анатолія? Ти там жодного разу не був!
Ти на сході Стамбула загубишся! Анатолія?
-Ось що ти думаєш? -Я вірю в нього. Танці круті.
Але Анатолія набагато краща.
Скажи, танці чи Анатолія?
Анатолія! Але сценарій має бути легким, не надто грубим.
-Він має бути новим. -Автентичним!
Не зважай на них. Думай, як виграєш «Золотий апельсин».
Ершане, послухай.
Якщо виграєш «Золотий апельсин»,
я прийду на церемонію в трусах.
Добре, любий. У трусах!
Пане Ершане, це наше село.
Дуже добре. Неймовірно.
Чудове село.
Це нагадує мені про Караджаоглана.
Знаєш, Караджаоглан вважав природу й людей рівними.
Так.
Я більше згадую Бальзака.
-Бальзака? -Бальзака, розумієш?
Він казав: «Ти — те, що їси».
Це ідеальне село.
Перепрошую.
Я Ершан Кунері.
Ми зніматимемо фільм у вашому селі.
Покажемо село в найкращому світлі.
Що вам найбільше потрібно для села?
Співчуття.
Співчуття?
Співчуття.
-Чудово, запиши. -Гаразд.
Треба більше співчуття.
Несіть.
Товариші. Чаю?
-Так! -Так!
Я тебе чув.
Дай і нам.
-Останній. -Дай мені.
-Товаришу. -Товариші.
Дайте чаю нашим товаришам.
-І я хочу чаю. -Скільки чашок?
-Двісті сімдесят. -Нічого собі.
Боже, дай мені терпіння.
Слухай. Скажи їм, щоб пішли о 19:00. Скажи, що оркестр приїде.
-Гаразд. -Я піду, бо зараз вибухну.
Добре.
Алтіне, мені його вдарити після репліки чи до?
А яка репліка?
«Це не я тебе б'ю, а мій народ!»
Бий, коли скажеш «мій народ», і я починаю.
Добре.
Це не я тебе б'ю,
а мій народ!
Ібрагіме, товаришу. Я хочу побачити в цьому ляпасі класову відмінність.
-Ти маєш зробити… -Ісо.
Налий мені віскі без чаю.
Так, мені теж.
Гадаєш, ми отримаємо нагороду?
Не знаю. Тут нічого не відбувається.
Якщо я виграю нагороду, то присвячу її всім жінкам.
І тобі теж.
Гаразд. Як знаєш.
До речі, ти наче справжня селянка.
Козел.
Усе добре?
Гадаєш, ми були надто суворі до Ершана? Постійно думаю про нього.
Ми це обговорювали. Танці чи Анатолія?
Він мені дорогий. Я щодня думаю про нього.
До того ж, танці й Анатолію можна знімати паралельно.
Ершан ніколи б на нас не злився. Він би нами пишався. Ясно?
Ходімо, Мамо Земля.
Готово.
Це фантастика.
-Боже мій! Нарешті! -Можна нам коньяку?
Так.
-Ти втомився? -Трохи.
Ершане, ти мене вражаєш.
Ти такий завзятий, віддаєш усе, що маєш.
Це неймовірно.
Мені завжди є що сказати. Це в моєму серці.
Навіщо ти знімав те порно? Ти про це шкодуєш?
У 1965 році я зайняв друге місце на конкурсі «Молоді королі кінофільмів».
-Правда? -Так.
Мій перший фільм «Ти моє все» вийшов у 1965 році.
Тоді я був дуже крутим.
Чудово.
У мене були свої правила. Жодних поцілунків.
Потім мене вигнали. Сім чи вісім років ніхто не давав мені роботу.
-І чим ти заробляв? -Шлангом.
На заправці.
Був діджеєм, музичним продюсером.
І майже через десять років ти повернувся.
Знову зі шлангом. Мій перший фільм «Чувак зі шлангом».
Але більше не знімав труси. Це були непогані фільми. Вони були смішні.
Ми заробили купу грошей. Але це не затьмарило мій розум.
То ти чекаєш на нагороду? Скажи правду.
Вони її не дадуть.
Я так не думаю.
Але?
Я хочу, щоб мене пам'ятали.
Уже пізно, я маю йти.
Відвести тебе додому?
Звісно.
Зі скількома жінками ти так жартував?
Я не жартую з жінками.
Я ніколи не жартую з жінками.
Правда?
Знаєш, що я роблю з жінками?
Ерієтіше, не зупиняй мене! Відпусти, Ерієтіше!
-Відпусти! -Що відбувається?
-Що сталося? -Анархісти.
Після 400 чашок чаю він хотів закрити рахунок,
а потім почалася бійка.
-Мене назвали компрадором! -Ти таке робив?
Я навіть не знаю, що це означає.
Вони розбили саз об його голову.
Відвези його до аптеки на перев'язку.
-Заради Бога. -Баламути! Відпусти мене!
Друзі, товариші.
-Не треба так. -Друзі!
-Ершане. -Товариші!
-Буде вам чай! -Сядь.
Товариші! Брати-робітники!
Заспокойся! Чому ви не ділитеся?
Ви не знаєте, що таке ділитися, пане!
Якщо ти прийшов промови промовляти, то прибережи сили!
Ми не вклонятимемося тиранії! Так, друзі?
-Ні! -Нізащо!
Друже Алтіне! Ти збирався знімати колективне кіно.
Ви не хотіли танцювальний фільм. І де ви зараз?
-Алев. -Мене нічого не питай.
Він намагається на вас тиснути! Не ведіться!
-Підбурювач! -Що?
-Підбурювач! -Чоловіче!
Ви випили 400 чашок чаю і зжерли 60 бубликів! Якого біса?
Ершане, ніхто не хоче платити за чай. Я дуже розчарований. Вибач, друже.
Сідай.
Друзі! Ми всі за права і працю?
Так!
Хто вдарив Муаммера?
-Я. -Іди сюди.
Це не я тебе б'ю, а мій народ!
-Це неприйнятно! Ми йдемо! -Прошу вас!
-Благаю. -Лишіться.
-Друзі! -Товариші!
Товаришу Медете, тільки ти з'їв 21 бублик, чорт забирай!
Ось так!
Я не можу грати, коли ти рахуєш бублики!
Вже 22, товаришу! Двадцять два!
Товаришу Кандаше, хоч ти лишися.
Молодець.
-Вони пішли. -Звісно.
Знімаєте соціалістичне кіно, а людей не знаєте.
Ось вам і нагорода. До біса вуса!
-Товаришко Алев. -Відвали!
Ти змушуєш порнозірку грати роль селянки.
Кому ми потрібні в соціалістичному фільмі?
Мені! Ти мені потрібна, чорт забирай!
Хіба ви не мої товариші?
Я зніму танцювальне кіно. Смішне!
Любий. Можеш бути моїм товаришем.
Буду!
Це наш новий проєкт.
«Кооператив "Кемаль"». Це щось. Ми це не вдома писали.
Провели польове дослідження.
Хочемо розповісти історію простих людей.
-Феріде ночувала в тебе? -Алев, прошу.
Ершане, пробачиш нам?
Як я можу не пробачити? Обійміть мене!
Алтіне, ти…
Я читав «Вчителя Фахрі».
Ми з Феріде дещо змінили.
Алев, ти зіграєш у цьому фільмі?
-Знову селянку? -Ні.
-Добре. -Сейял?
Зіграю.
-Що скажеш, Тумтуме? -Будь ласка, візьми мене.
Алтіне, ти зголиш вуса для цього фільму?
І вони зникли.
Хлопці! Іди сюди, дівчинко-селянко!
Ершане. Вони зникли?
-Компрадоре, як справи? -Я теж буду в новому фільмі?
Звісно. Ерієтіше! Принеси чаю. Ми заплатимо власними грошима.
Ершане. «Танці з вогнем». Персонаж Буґри готовий.
Неймовірно. У персонажа є яйця.
Дивись, щоб голова не заболіла.
Забудь про «Танці з вогнем». Їдемо в село.
А з села — в Канни. Канни, ми йдемо.
Ну що?
ТОВ «КУНЕРІ ФІЛМ МОНТАЖ ІНДАСТРІС»
Мухтаре!
КООПЕРАТИВ «КЕМАЛЬ»
Іди сюди.
Годі кричати, бо це сільське кіно! Геть!
І вимкніть цю музику!
Вітаю, панове.
-Привіт. -Вітаю.
Дякую.
Вітаю, друзі.
Вітаю в нашому селі, Авалларі.
Я розповім вам історію про наше село.
Чесно кажучи, історія починається з приїзду в наше село вчителя Кемаля.
До його приїзду ми були тихим і простим селом.
Отже, не було нічого важливого, щоб розповідати про це.
Дякувати Богу, в нас була електрика,
був монохромний телевізор,
земля була багата, а врожаї щедрі,
і все було добре.
-Правда, панове? -Так.
Бачите?
Не дивіться на селян звисока.
Колективний рух — хороший елемент комедії.
Ясно?
Учитель Кемаль хотів
перетворити індивідуалізм на колективізм,
але все пішло шкереберть.
Так.
А тепер дивіться цю повчальну історію.
А я тим часом насолоджуватимуся сигаретою.
КИЗИЛДЖА
Вітаю, пане вчитаню.
Дякую.
Але правильно не «вчитань», а «вчитель».
Та пішов ти! Ти щойно приїхав.
-Муртазо, ти куди? Повертайся. -Що таке? Чому він розгнівався?
Забудьте, пане. Селяни. Звикнуть.
-Діти на вулиці. -Так, граються.
-Хіба школи немає? -Є, але сьогодні субота.
Слухайте,
школа є щодня.
Від цього будуть одні неприємності.
-Чому вони такі, пане Фехіме? -Я Нусрет.
Нусрет? Мені сказали, що мене зустріне пан Фехім.
-Куди вас відправили? -В Аваллар.
Але ж це Кизилджа. Ти навіть не знаєш, де сходити.
Твоє село там.
Доведеться йти пішки. Чорт.
Чорт!
Вони такі. Аваллар в тому боці, після Ташкале.
Дякую. Якби всі були такими, як ти.
Я сільський дурень.
Местан.
-Будемо друзями по дорозі? -Авжеж.
-Я отримаю нагороду? -Що?
Нагорода, кажу. Дивися, як я роблю.
Так почалася подорож учителя Кемаля.
Він приїхав, оселився в будинку з однією спальнею.
Саме там він познайомився з Назлі.
-Книги. -Так.
Ти всі прочитав?
Так.
Розумний вчитель.
Хвилинку.
Шо?
Не кажи «шо». «Що» правильно. Як тебе звати?
Назлі.
-Ти дочка Фехіма, так? -Так.
Тільки не закохуйся в мене, добре?
Закохайся в мене.
Замовкни. Божевільний.
Скажи батьку зібрати всіх у кав'ярні.
Скажи, що вчитель Кемаль має кілька слів.
Гаразд, пане.
«Пане»? Називай мене Кемалем. Мене звати Кемаль.
Що ти сказала?
Ти сказав мені не закохуватися, а сам залицяєшся, підлабузнику!
Назлі божевільна. Але така гарна!
Вона гарна.
В тебе ліжко зручне!
Думаєш, у нас вийде, Местане?
Чи проросте наш саджанець на цій безплідній землі?
Ти про що?
Чи підуть діти до школи?
Чи працюватимуть жінки?
Чи ми зможемо зробити всіх рівними?
Кооператив, наприклад. Як думаєш, ми його зробимо?
Звідки мені знати?
Я певен, що ти знаєш.
Може, ти й божевільний, але ти найрозумніший з нас.
Тепер ти перебільшуєш!
Давай боротися!
Іду!
Диспетчер 4434. Підозрюваний вчитель прибув до села.
Я слідкую за ним. Він уже торочить своє комуністичне лайно.
Сказав про кооператив. Кінець.
-Вітаю, пане вчителю. -Дякую.
-Вітаю, вчителю. -Дякую.
Мене звати Кемаль. Учитель Кемаль.
-Звідки нам знати, що ти вчитель? -Я щойно сказав, учитель Кемаль.
Я тут, щоб вести вас,
бути маяком,
знаком, щоб разом творити…
-Учителю, сім на вісім? -56.
-Дев'ять на дев'ять? -81.
-Скільки є пір року? -Чотири.
-Він знає. -Знає.
У мене питання.
Кажи, Местане.
Я отримаю нагороду?
-Що? -Нагорода.
Нагороду? Спершу треба встановити зв'язок із селянами.
Так, учителю, 56 на 11.
-56 на 11? -Так.
56 на 11, ну…
245 на 376!
-Я тебе… -Привіт усім.
-Привіт. -Голово.
Голово.
-Вітаю, Ферамузе. -Дякую.
Заждіть, не дошкуляйте вчителеві з першого дня.
-Вітаю, вчителю. -Вчитель Кемаль.
Я Фехім. Вибач, що трохи спізнився.
-Поцілуй руку вчителя! -Ви мені лестите.
Вітаю, Фехіме. Чому вас не було тут з усіма?
Учителю, я виказав свою повагу
змусив сина поцілувати тобі руку, не зазнавайся одразу.
До того ж, хазяїн краще знає свій розпорядок, так?
Так.
Час хазяїв скінчився, Фехіме. Це вже позаду.
-Ти чув це, тату? -Так.
Зараз здам назад і перевірю, чи він ще там.
Каже, що час хазяїв скінчився і він вже позаду.
Принеси вчителю одеколон,
щоб він освіжив свої щічки, коли прокинеться.
А як щодо жінок? Наші жінки. Чому вони стоять здалеку?
-Чому вони не в першому ряді? -«Наші»? слідкуй за словами!
-Я сказав «ваші». Ваші жінки. -Не викручуйся.
Я хотів сказати, що жінок завжди треба цінувати.
Вони мають сидіти попереду.
Назлі, я правий?
Звідки мені знати, дурню?
-Назлі. -У якому ти класі?
Нас не купиш. Пам'ятай про це.
Що? Я щойно спитав хлопця, в якому він класі.
Слухай, навчай таблиці множення,
що в році чотири пори і 365 днів.
Обов'язки Мухтара — і все.
Я за тобою стежитиму, щоб ти тут не розводив якусь анархію.
Тож озирайся.
Я просто заповнюю твої прогалини.
-Не зрозумів. -Я хочу закінчити п'ятий клас.
-П'ятий? -Так.
Чому досі не закінчив?
У всіх вчителів були проблеми з татом.
Мав би вже це зрозуміти, довбню!
-Виродок. -Що?
Нічого.
Слухай, вчителю.
Не жартуй зі мною.
Роби, що хочеш, а там побачимо.
Все одно за кілька днів ти покажеш своє справжнє обличчя.
Слухай, Фехіме.
Зроби крок назустріч мені, а я — тобі.
З завтрашнього дня відправляй усіх неписьменних до школи.
Це неможливо!
-Як щодо ткацьких верстатів для жінок? -Не дратуй мене.
-А полив на полях? -Що? Комуніст!
До чого тут це? Бібліотека для села.
Ми по-твоєму кіно знімаємо? Попроси щось можливе.
Телевізор?
Нарешті! Телевізор — це добре.
Це хоча б покращить настрій. Кольоровий?
-Скажи «так». -Скажи «кольоровий». У нас монохромний.
У вас є монохромний телевізор? Добре, кольоровий.
-Учителю! -Клас!
Але ж не такий кольоровий, як веселка?
Просто кольоровий.
Але в нас буде телевізор,
Бедія Акартюрк нас теж бачитиме?
Я нічого не розумію. Гаразд, тоді кольоровий телевізор.
Так!
-Молодець! -Не засмучуймо нікого.
Ходімо, вчителю. Принеси вчителю кави.
-Я хочу… -Він сказав «кольоровий телевізор».
Телевізори в дефіциті. Мабуть, контрабанда.
Так. Я в нього на хвості.
Кемаль почав зливатися з селом. Він був як дитина серед дітей,
збирав врожай з фермерами
і ділився з ними радощами.
Виробництво в селі збільшилося, з'явилися ткацькі верстати,
почалася ліквідація неписьменності.
Так пройшли місяці.
А як же справи сердечні?
Чи можна було серед цих клопотів знайти на них час?
Ти все з книжками.
Може, ти розумів би мене краще, якби не читав їх?
То й що, що я їх читаю?
Твоя купа книг чи я? Подумай.
Книги, так?
Для читання, так.
Але для кохання я обираю тебе.
Прочитай і мене.
Прочитай і мене!
Перегорни, загни сторінку,
і продовжи наступного дня.
Ти така незвичайна.
Брехун.
Я проста дівчина.
А ось і дім.
У тобі щось є.
Вчителю. Я б поцілувала тебе прямо тут.
Але ми в селі.
Я така збуджена.
Клянуся, я вся палаю.
Коли ти кажеш розумні слова моєму татові, в мені все палає.
Кемалю.
Показати тобі груди?
Що ти таке кажеш, Назлі? Тіло — це храм.
Ти — бутон троянди.
Я не зірву його.
Та мені начхати.
Помацай…
Помацай мене під спідницею.
Сміливіше, зроби бодай щось.
-Ось так. -Нізащо. Твоя мама тут.
Я б тебе з'їла. Вищипала б твої біляві вуса.
-Хочеш, я полежу в тебе на грудях? -Ні.
Ми могли б сплестися під тим деревом.
Тут твоя мама.
Назлі.
Чого ти з ним говориш?
Кемаль хоче відкрити фабрику томатної пасти.
Що мені про це знати?
Про що вона?
Томатна паста?
Заходь.
-Гарного дня. -Дякую.
Він залицяється до доньки голови. Кінець.
Местане. Як ти, хлопче?
-Сердечні справи? -Так.
Візьми цю дівчину.
Візьму, Местане.
Ці міські панянки не кращі за неї.
Вона навіть краща.
Її руки м'які, як бавовна.
Очі, як у лані.
Вона як земля. Дбайлива мати, яка дає життя.
Вона пахне.
Що?
Вона пахне землею.
Вона пахне ґрунтом. Пшеницею.
Назлі пахне моєю батьківщиною. Я візьму її.
Я отримаю нагороду?
Нагороду?
Боже!
Ходімо.
Божевільний.
-Ти серйозно, вчителю Кемаль? -Так, голово.
Я хочу укласти шлюб.
Тільки щоб не сказав потім, що ви з різних світів.
У неї в місті живуть старші сестри.
Вони головні. Треба запитати їхню думку, так?
Добре сказано. Це правда. У жінки має бути ім'я.
І що сказати.
Подзвони їм. Я попрошу їхнього благословення.
Добре, що ми думаємо однаково. Можна називати тебе батьком?
Не поспішай.
У тебе є обов'язок.
Не приймай поспішних рішень.
Я хочу, щоб Назлі завжди була поруч.
Хочу попросити благословення у її сестер.
-Я заберу свою Назлі. -Забереш мене?
Тату. Я не хочу, щоб приїздили мої старші сестри.
-Зачекай. Побачимо. -Кемалю, не треба, щоб вони приїздили.
Вони мають приїхати, Назлі. Щоб знали, як сильно я тебе кохаю.
Я гадки не мав, що робити з цією раптовою пропозицією.
Я попросив своїх доньок у Стамбулі негайно приїхати сюди.
Я не настільки вчений, щоб говорити з учителем.
Вони хоча б на одному рівні.
Я думав, вони сядуть і поговорять.
Я багато разів казав, що Назлі для цього не створена.
В неї закохувалося безліч чиновників.
Але хто мене слухатиме?
Для них слова голови Фехіма — що осляче пердіння.
Тюркан, вітаю.
Дякую. Привіт.
-Привіт, Гулья. -Дякую. Вітаю.
Філіз, я Фехіман. Як справи?
У мене все добре, дякую.
-Вітаємо! -Дякую.
-Гарного дня.
-Приїхали? -Так. Мої сестри тут.
-Це вони? -Так.
-Скільки братів і сестер у твоїй родині? -П'ять. Чотири дівчини і хлопець.
Чорт би взяв вас і вашу генетику.
Що за сім'я у вас?
А що? Це ти задовольняєшся меншим.
-Це твої сестри? -Так.
Як ти міг мене обдурити?
Ти нас зараз познайомиш.
-Або я тебе вб'ю. -Гаразд, учителю, заспокойтеся.
Все, ходімо.
-Як ти, Ферамузе? -Дякую, добре. А ти як?
-Теж добре, дякую. -Ой!
-Дорогий мій Феріте, іди сюди. -Феріт.
Іди до нас. Ми скучили.
-Сестро! -Братику!
-Феріте, ти закінчив п'ятий клас? -Закінчую. Це вчитель Кемаль.
-Учителю, вітаю. Будь ласка. -Вітаю.
Добрий день.
Я вчитель Кемаль.
Я Філіз Кадиноглу. Адвокат.
Я Тюркан Кадиноглу Коджа, старша інженерка.
Я середня дитина, Гюлья Кадиноглу. Я мер.
Мер?
Ви жартуєте?
Скажіть, що жартуєте.
А щоб вам усім!
Приїхали, а мені ніхто не каже?
Я працювала в полі, сестро.
Так приємно пахнете.
Дивіться. Кемаль, мій наречений.
Учителю Кемаль, як тобі? П'ятеро братів і сестер разом.
Благословляю вас усіх!
Зятику.
Кемалю. Мій білявий лицарю, все добре? Погляньте на нього.
-Чудово, люба. -Красень.
Бажаю вам щастя.
З того дня вчитель Кемаль був у відчаї.
Він більше не згадував про виробництво
чи співпрацю.
Його світогляд похитнувся.
Що відбувається?
Фабрика томатної пасти чудово працює, як годинник, але тобі байдуже.
Чому ти не така, як твої сестри? Ти мене обдурила.
Іди сюди.
Я ходив у мерію за шлюбними документами.
Кажуть, що ти ухиляєшся від армії!
Це помилка в документах.
Думаєш, я щодня перевіряю їх? Очевидно, що я жінка.
Чорта з два! Порівняй себе зі своїми сестрами.
Ви так низько впали, що судите про мене із зовнішності, вчителю?
Не говори хитромудро.
Якщо твої батьки виростили таких дівчат,
що не так з тобою?
Чому ти свариш мене?
Що я тобі зробила?
-Ти мені більше не подобаєшся! -Аякже!
Не говори зі мною так в маминому домі, бо задушу!
-Ти огидна. -Замовкни!
-Що з тобою? -У мене все є.
Дякувати Богу, у мене є все! А в тебе що є?
Мамо!
Що, люба?
Я ж просила не запрошувати старших сестер.
Ви мене обдурили!
Тебе ніхто не дурив!
Ти — жертва власних упереджень.
Ти покладався на свої кліше, не зважаючи ні на що інше.
Це Назлі.
А це я.
А це її сестри. Ти маєш прийняти все як є.
У тебе в голові був образ тупих селюків.
А ти задер носа.
І задер його так високо, що плюхнувся назад.
Що я тобі казав?
Я казав: «Я заповнюю прогалини для тебе».
Можеш переконатися, що я слово тримаю.
Я намагався попередити, що вона не твій тип.
А ти, коли до тебе зверталися «вчителю», страшенно зазнавався.
Ти став ненадійним.
Тепер забирай її.
Давайте, розмножуйтеся!
Ну ж бо!
Живучи в місті, можеш хибно уявляти сільське життя.
Ми поїхали звідси такими, якими ми є.
Феріт не може поїхати.
-Ні. -І не поїде.
Бо він Феріт.
А я — Гюлья.
Ви говорите про індивідуалізм?
-Кемалю, які в тебе ідеали? -Чому б тобі не повернутися до них?
Гадаєте, у мене залишилися ідеали? У мене є соратники?
-Він такий, як Оґюз Атай. -Такий же самотній.
-Він клеїть дурня. -Так, клею.
Але тепер у мене є ідеал.
Нічого не виробляти. І не народжувати дітей!
Тому я вирішив не одружуватися з Назлі.
-Боже. -Господи.
Чорт забирай.
Клятий ти вилупку!
-Боже мій! -Назлі!
Назлі!
Слідкуй за язиком, дурепо!
Хіба ти не чуєш, як він говорить зі мною?
Гівнюк!
Бери свою обручку і засунь її своїй матусі в дупу!
-Назлі. -Годі!
-А що мені робити, Гульє? -Тихо.
Ось так вона реагує.
Не варто було її засмучувати.
Замовкни. Тобі 40, а ти в п'ятому класі.
Мені 14. Я залишався лише двічі.
Ще раз залишишся! До речі, я лишаю твого брата на другий рік.
-Бачиш? -Тобі краще знати.
Я теж дещо знаю.
Ми розпестили цього виродка!
Припиніть!
Досить!
-Давай! Нападай! -Тату, відпусти мене!
Прощавайте.
Пробачте мені.
Я трохи захопився.
Наробив помилок.
Я хотів, щоб це село процвітало.
Але я засвоїв урок.
Ви можете процвітати навіть без таких ідіотів, як я.
Якщо так назначено долею, то так і буде.
А фабрику томатної пасти я дарую.
Що я дізнався? Не треба в усе втручатися.
Дякую, Местане, я дуже вдячний.
Ти єдиний, хто мене розуміє.
Може, ти й божевільний, але ти справжній чоловік.
Обійми брата.
Друже.
Я поліцейський.
Поліцейський?
-Я і цього не помітив. -Ти багато чого не помічаєш.
Ти ніколи не змінюєш свою точку зору. Вибач.
Я припиню слідувати за вчителем Кемалем.
Поліцейський?
Він ідіот. Повний. Загрози не становить. Кінець.
Вибач, це моя робота.
Ти молодець. З такою грою можна виграти нагороду.
Дякую.
Як тебе звати?
Местан. Так і звати.
Цього я теж не помітив. Думав, це ім'я для прикриття.
Нічого.
Прощавай.
Учителю!
Запам'ятай дещо.
Пердінням картину не намалюєш.
Пастухи гублять овець,
а вівці стають волинками.
А тепер пішов геть!
КІНЕЦЬ
Переклад субтитрів: Антон Мазур