Kjæreste Mina, unnskyld at jeg ikke har skrevet tilbake før.
Jeg er lei for å høre at Jonathan er syk.
Jeg håper han friskner til snart, og at dere begge kan besøke meg.
Jeg har faktisk også vært uvel.
Arthur sier jeg er nervøs for bryllupet, men jeg vet at han bekymrer seg.
Jeg er sikker på at jeg har valgt rett, selv om det ikke var lett.
Kan du tenke deg, å bli fridd til to ganger på samme dag?
-John, takk for at du kom. -Beklager at det ble sent.
Du trenger ikke holde lav profil, John.
Jeg har studert en pasient med en fascinerende atferd.
Det er Lucy, hun er ikke frisk.
Hun sier at det ikke er noe galt.
Men jeg tror at hun kanskje vil prate med deg.
Vær så snill.
Lucy!
Får jeg komme inn?
Lucy!
-Professor Van Helsing! -John, min venn!
Jeg er utrolig takknemlig. Jeg søker en andre uttalelse.
-Og hva er din første? -Jeg har ingen.
Den stakkars jenta er så svak, men jeg finner ikke årsaken.
Stakkars jente? Nå forstår jeg hvorfor det hastet sånn.
Er denne kjære vennen er kanskje mer enn bare en venn?
-Nei, hun er forlovet med en annen. -Så uroen din er rent profesjonell?
Hennes nylige valg om forlovelse, var ikke til min fordel.
-Jeg forstår. Hvem er den heldige? -Arthur Holmwood, en god mann.
Dette er hans hus. Et av dem.
-Og jenta selv? -Du har aldri sett noen så livlig.
-Attraktiv? -Det kan ikke jeg si.
Jaså, veldig attraktiv. Hvor kan jeg treffe den unge frøken...?
Lucy Westenra. Denne veien.
Arthur, er det deg?
Kom og hold rundt meg.
Jeg er lei for å skuffe deg, men Arthur kommer snart.
Navnet mitt er Van Helsing.
Din venn Dr. Steward tror at jeg kan være til hjelp.
Jeg kom tilbake så fort jeg kunne.
-Er din mann her? -Der oppe, hos Lucy.
-Fortell om ham. -Han er min eldste venn og lærer.
-Er han kvalifisert medisinsk lege? -Det og mye mer.
Jeg er frisk igjen om et par dager. Det er synd at du kom unødvendig.
Din venn Dr. Steward var bekymret nok til å tilkalle meg.
Hans uro er grunn nok for meg til å komme.
Og du gir meg ingen grunn til å protestere.
John er en så søt mann.
Han bekymrer seg for mye. Forsikre ham om at ikke noe er galt.
Jeg er enig i at ikke noe er galt med temperatur, puls eller pust.
Men likevel...
-Hvordan er appetitten din? -Normal, tror jeg.
Noen dager er jeg skrubbsulten, men når jeg får mat servert
mister jeg helt matlysten.
-Og hvordan sover du? -Ganske godt.
Jeg pleide å gå i søvne.
En natt gikk jeg ut på gaten i bare nattkjolen. Men det skjer ikke lenger.
Men jeg har hatt så underlige drømmer.
-Underlige på hvilken måte? -Jeg kan knapt forklare det.
Når jeg våkner, vet jeg knapt hvor jeg er
og det er som om en del av drømmen blir værende.
-Du kan ikke beskrive det? -Når jeg våkner, er den helt klar.
Men øyeblikket senere kan jeg ikke huske noe, uansett hvordan jeg prøver.
Det kan finnes en måte jeg kan hjelpe deg på.
Kjenner du begrepet hypnose?
John har nevnt det noen gang, men jeg trodde ikke at det var vel ansett.
Ikke i medisinske kretser, nei.
Men for å forstå søvn og drømmer, kan det være anvendelig.
Vil du la meg forsøke?
Jeg lurer på iblant om alle disse prøvene gjør Lucy mer skade enn godt.
Van Helsing vet hva han gjør. Han er en briljant mann.
Han kan virke litt tilfeldig iblant.
-Du mener eksentrisk. -Jeg vil ikke gå så langt.
Tro meg, han har mer kunnskaper om obskure lidelser enn noen annen.
Konsentrer deg på øyet. Ikke på klokken, bare øyet.
Jeg skal nå telle baklengs fra ti.
Jeg vil at du hører mens jeg teller.
Jeg vil at du føler hvordan all uro forlater deg og flyr ut gjennom vinduet.
Ti.
Ni.
Åtte.
Sju.
Lucy, er du bekvem?
Ja.
Jeg vil at vi går flere timer tilbake i tiden.
Det er midnatt og du ligger her i sengen.
Hva ser du?
Ikke i sengen.
Jeg kjenner den kalde luften mot ansiktet.
Du er utendørs, på gaten?
På gaten.
I luften.
På mange steder.
Har du gått deg vill?
Nei.
Er det...
...noe du lyster etter?
-Er det noe du søker etter? -Ja.
Hva er det?
Hva med bryllupet, har dere bestemt dato ennå?
Lucy ønsket 28. september, men det var før alt dette.
-Jeg vet ikke om hun er frisk nok da. -Så lenge er hun nok ikke syk.
Vær ærlig, John. Var det ikke alvorlig, hadde du ikke tilkalt Van Helsing.
Ikke alvorlig, men forbløffende.
Jeg håper bare at han har noe å komme med.
-Dette er Arthur, Lucys forlovede. -Hyggelig å treffe deg.
Takk igjen for telegrammet ditt, men vår tid her er over for i dag.
Jeg må tilbake til kontoret i kveld. Hyggelig å treffe deg.
Men professor, hva tror du om Lucy?
Hun er en sjarmerende ung dame, jeg kan forstå hvorfor dere begge to
er så urolige for helsen hennes.
-Jo, men hva er diagnosen din? -Diagnose?
Jeg er enig med Dr. Sewards analyse. Ha meg unnskyldt.
Er det alt? Med all respekt, professor...
Vogna har ventet lenge, dere trenger ikke følge meg ut.
Han kan som sagt virke tilfeldig.
Kaller du det tilfeldig? Jeg kaller det høyst underlig.
Det er ingen fare. Han var en gentleman, jeg lover.
Jeg er bare urolig over metodene hans. Det lyder som pseudovitenskap.
-Han har visst ikke fått til noe. -Ikke engang med hypnosen?
-Hva? -Han hypnotiserte meg.
Bare for en kort stund, tror jeg.
Men jeg kjente ingenting, skatt.
Han hypnotiserte Lucy!
-Det er ny teknikk. -Med dårlig renommé!
Jeg så en gang en hypnotisør få en mann til å tro han var en kylling.
Et fest-trick!
Kan jeg vennligst få be om å få være til stede
når denne mannen undersøker Lucy heretter?
Du gjorde det rette. Jeg kaller på professoren.
-God morgen. Jeg tok første toget. -Jeg skulle nettopp kalle på deg.
Hvordan visste du det?
Pulsen hennes er svak.
Vi må gjøre klart en sykeseng. Jeg har utstyr der nede.
Hvis vi handler fort, kan vi hjelpe henne.
Vi kan bruke kapellet. Jeg meddeler hushjelpen.
Det eneste som kan redde henne nå, er en blodoverføring.
Skal du gjøre det selv? Gi henne ditt eget blod?
-Vi har ikke tid til andre alternativ. -Du glemmer meg.
Vær så snill, professoren, jeg er frisk. Det er det minste jeg kan gjøre for Lucy.
Som hennes lege eller hennes venn?
-Spiller det noen rolle? -Kanskje for Arthur.
Tanken på at hans rivals blod raser gjennom hans elskedes årer.
Alt det tilhører fortiden. Jeg vil bare gjøre det som er best for Lucy.
Arthur trenger ikke vite alle detaljer.
Legg deg ved siden av henne.
Prøv å slappe av armen.
Hun trenger mye blod. Du vil ligge her en stund.
-Blir du redd av å se litt blod? -Bare når det er mitt eget.
-Jeg har mer å studere. -Forlater du oss slik?
Du kan lese notatene i mens. Jeg kan ikke gjøre mer for øyeblikket.
Lucy vil bli bedre med tiden, men det blir ikke du.
Så hvil deg.
Lucy!
Å nei.
Lucy, hva gjør du?
Lucy, du går i søvne igjen.
Jeg har savnet deg, skatt.
-Hvor er hun? -Frøken Lucy hviler i kapellet.
-Nei, gode Gud. -Vent, jeg tror du har misforstått!
Hva er dette?
Utmerket, hun har det mye bedre!
Husk hva jeg sa, John, ikke rør deg.
Den unge legen har gjort oss en tjeneste. Han ga sitt blod for å hjelpe Lucy.
Han reddet livet hennes denne morgenen.
Å, jeg forstår.
-Hvordan føler du deg, min kjære? -Sulten.
Herlig! En god appetitt er tegn på god helse.
Jeg tror den unge damen er sterk nok til å vende tilbake til sitt rom.
Akkurat, ja.
Akkurat.
-Er du fortsatt sulten? -Skrubbsulten.
Jeg henter noe fra kjøkkenet.
Det er ikke mat jeg sulter etter, Arthur.
Du burde hvile.
-Takk, professor. -Du gjorde mer for å redde henne.
-Jeg mente hvordan du håndterte Arthur. -Jeg sa bare sannheten.
Takket være din bloddonasjon er Lucy frisk igjen og alt er som det skal.
-Fikk du vite noe av hypnosen? -Ikke noe definitivt.
Bare en ny bit i puslespillet. Hvorfor spør du?
Jeg bekymrer meg fremdeles for sinnstilstanden, hun virker forvirret.
Selvsagt.
Midlertidig blodmangel i hjernen fører til svimmelhet.
-Du kjenner det sikkert selv. -Ja.
Den beste kuren finner man i salongen.
Du husker sikkert hvordan jeg ba, nei, insisterte,
på å være til stede ved alle Van Helsings besøk.
Det var ikke tid, Art. Du skulle sett Lucy, hun var døende.
-I går sa dere at hun var frisk. -Vi sa aldri at hun var frisk.
-Bare at vi ikke kunne finne noe galt. -Er ikke det det samme?
Tydeligvis ikke.
Nåvel.
Jeg må takke deg for oppofrelsen din, John.
Du hadde sikkert gjort det samme.
Absolutt, hun er tross alt min forlovede.
-Har du spist? -Jeg var sulten tidligere.
Ingen fare. Du har en mye bedre farge enn i morges.
-Jeg har det alt bedre. -Det gleder meg å høre.
Jeg har noe som kan lette enda mer på stemningen.
-Til meg? -Selvsagt.
Du er så søt, professor. Jeg skal be om å få en vase.
Det trengs ikke, jeg legger dem her.
Om det behager deg.
Hvis det behager deg, professor, så behager det meg.
Vi vet dessverre fremdeles ikke årsaken til sykdommen din.
Jeg lurer på om du vil la meg hypnotisere deg igjen?
-Det er et spørsmål om blodmangel. -Fins det engang en sånn sykdom?
Som tømmer kroppen for blod uten ytre påvirkning.
-Da hadde professoren visst det. -Han vet kanskje, men skjuler det.
-Han gir ingen enkle svar. -Du hadde fått diagnosen med en gang.
Hvis han nøler, så er han ikke sikker. Særlig om det er noe alvorlig.
Det gjør meg ikke mindre urolig.
Ti.
Ni.
Åtte.
Sju.
Lucy?
Kan du høre meg?
Ja.
Hvor er du nå?
Luften.
Er du i luften?
Jeg er luften.
Jeg er vinden. Ulvene. Natten.
Søker du noe?
Ja.
Hva søker du?
-Det jeg trenger. -Hva er det du trenger?
Blod.
Vel?
Hun sover.
Pulsen hennes er svak, men regelmessig.
Jeg tror at hun vil komme seg etter en natts hvile.
-Jeg må treffe henne. -Hun sover.
Bare for ett minutt.
-Han begynner å miste tålmodigheten. -Jeg forstår det.
Han vil bare se Lucy frisk, det vil vi alle.
Jeg tror som sagt at hun vil være mye bedre i morgen.
Hvordan kan du være sikker?
Jeg har truffet visse sikkerhetstiltak.
Har jeg rett, får vi se resultatene i morgen.
Det er så merkelig.
-Hun går til og med i søvne igjen. -Går i søvne?
Vel, hun reiste seg fra sengen sin og la seg ved siden av meg.
Var det alt hun gjorde?
Ja.
Selvsagt.
Men om ikke Arthur hadde kommet inn når han gjorde det...
Ja?
Jenta har en makt over deg, ikke sant?
Lucy.
-John? -Nei skatt, det er meg, Arthur.
-Arthur. -Hvordan føler du deg?
Sterkere.
Jeg kan kjenne det nye blodet pumpe i årene mine.
Det gir energi.
Som om en del av ham er inni i meg.
Hva er disse blomstene?
-Professoren ga meg dem. -De trenger nok vann.
De lukter forferdelig.
Jeg kommer med nye blomster i morgen.
Og dagen etter det, og etter det. Friske blomster hver dag.
Ingenting er godt nok for forloveden min.
Jeg gjør hva som helst for å se deg frisk igjen.
-God morgen, professor. -Ja, det håper jeg at det blir.
-Det er en enestående eiendom. -Arthurs familiehjem.
Et av dem. Han skal bli en lord.
Hans far Lord Godalming eier dette godset og mer dertil.
-Nå forstår jeg. -Forstår hva?
Den unge damen, Lucy.
Hun virker veldig tiltrukket av deg.
Men da dere begge fridde til henne, så valgte hun Arthur.
Nå forstår jeg. Hun skal altså en dag bli Lady Godalming?
Ja.
Dette er også noe å bli tiltrukket av.
Jeg hadde ikke tenkt på det sånn.
Professor, kom fort!
Alt blodet er borte!
Hva skjedde med blomstene jeg la her?
En ny overføring er eneste løsningen. Arthur!
Jeg vil gi min siste dråpe blod om det kan redde Lucy.
Så mye ber jeg ikke om, ikke ennå.
-Er det nok til å redde henne? -Det fins en sjanse.
Jeg kan bare si en sjanse. Stå stille.
Jeg gjør hva som helst, professor, jeg mener det.
Slapp av i armen, takk.
Jeg gjør hva som helst for Lucy.
Jeg kunne knapt tro det da hun aksepterte frieriet mitt.
Folk har alltid sagt at hun og John ville bli et perfekt par.
Hvil nå bare.
-Hvor lang tid tror du det tar? -Like lenge som tidligere.
Jeg vender tilbake snart for å se til henne. Det kan innebære fare,
når Lucy får tilbake styrken sin, å la henne være alene med Arthur.
Fare?
Den kraften hun har, den du har kjent.
Arthur kjenner den nok også, kanskje enda mer.
Dette er helt ulogisk.
Hør på meg, John.
Tidligere i dag undersøkte jeg Lucys nakke.
Og jeg fant her to små stikksår.
Hennes collier rundt halsen skjuler dem.
Er det et slags bitt?
Et slags bitt, ja.
Du har nok mer rett enn du aner.
Jeg har overveid dette i flere dager.
I går kveld var jeg nesten sikker på diagnosen min.
Og nå i dag fins ingen tvil igjen.
Jeg vil vise deg noe i en av bøkene mine.
Lucy?
Det er dette vi har å gjøre med, John.
Hva mener du?
Dette er ikke en bok om medisin.
-Det er en bok om heksekunst! -Ja, og mye mer.
Du kan vel ikke på alvor mene at Lucy er blitt forhekset?
Du virker ha glemt at vi to, vitenskapen og legekunstens menn,
verken har funnet botemiddel eller engang en diagnose til frøken Lucy.
-Du sa jo at du har en diagnose. -Ja, og det er denne.
Ligg stille, skatt.
Du kjenner deg snart sterkere.
Ja, jeg kan kjenne det nå.
Blodet som strømmer gjennom meg.
Og fyller meg.
Ser du der? Tømt på blod uten en dråpe spilt.
Hun kommer seg om natten og lider om dagen.
Alle mystiske symptom vi har støtt på forklares her.
Tviler du på det?
-Jeg vil ikke måtte vise Arthur dette. -Arthur, jeg glemte nesten!
Jeg har det virkelig mye bedre nå.
Du er veldig blek. Hvil litt til.
-Jeg vil ikke hvile! -Lucy, pass slangen.
Kyss meg.
-Lucy, professoren... -Kyss meg!
Nei!
-Hva gjør dere? -Gå unna!
Hvorfor slutter dere?
Dere sa at det fantes en sjanse med blodoverføringen.
En liten sjanse.
Men jeg er redd at hun trengte mer enn vi sikkert kunne gi.
Men jeg hadde gitt det. Jeg ville gitt alt!
Du drepte henne.
-Art. -Og du.
Du sviktet henne fra begynnelsen, og sikkert med vilje.
Hva er det du sier? Anklager du meg for bevisst forsømmelse...
-Du ville ikke la noen andre få henne. -Jeg elsket henne like mye som du.
Det er ingen hemmelighet hvorfor hun valgte deg, min lord.
Ut herfra. Forsvinn, begge to.
Hvordan kunne jeg si noe sånt?
Ved en sånn anledning.
Han har lidd så mye.
Men nå er det i det minste over.
Vi trenger ikke uroe Arthur med tingene i boken din.
Jeg er Lucys lege. Jeg skal skrive dødsattesten hennes.
Anemi.
Svakt hjerte. Ingen vil stille spørsmål ved det.
Og så...
...er det over.
Jeg er redd at det ikke er over.
Slett ikke.
Denne saken, og Arthurs lidelse, har nemlig bare begynt.
Nekter for du det du så med egne øyne da vi kom inn i kapellet?
-Hvordan hun prøvde å kysse ham? -Kysse ham!
Jeg var gift i 25 år, jeg vet hvordan et kyss ser ut.
Hun mente å drikke blodet hans, John.
-Er hun virkelig død? -Uten tvil.
Hun ser...
I live så hun verre ut enn døden.
Nå i døden, ser hun mer enn levende ut.
Ja, det stemmer.
Professor, kjenner du til stykketRomeo og Julie?
Tror du at hun fått en gift som har gjort henne skinndød?
-Sånt er mulig. -Men når, og hvordan?
Hvem og hvorfor?
Du refererer til Shakespeare. La meg sitere en annen stor engelskmann.
Thomas Moore.
En druknende mann griper etter halmstrå.
Men likevel, burde vi ikke fortsette å overvåke tilstanden hennes?
Ja, det må vi gjøre!
Du må overtale Arthur til å la kroppen ligge her til begravelsen.
-Arthur vil ikke høre på meg. -Han roer seg med tiden.
Jeg håper at du har rett.
Takk. Min fars regnskapsfører ordner med regningen.
Du har gjort en godt jobb. Det blir mye lettere å observere Lucy her i huset.
Observere? Du snakker som om hun fremdeles lever.
Lever? Nei.
Hun er ikke i live, det er jeg sikker på. Men død?
Det har vi ennå ikke bekreftet.
Takk, begge to, for alt dere har gjort.
Jeg må ha sagt ting jeg angrer. Utilgivelige ting.
Arthur, hva en mann gjør i et fortvilt øyeblikk
trenger ikke reflektere hans sanne karakter.
Vi må snakke videre, men ikke om dette. Får jeg foreslå salongen?
Selvsagt, huset står til din disposisjon, professor.
Så Dr. Steward og jeg kan bli noen dager?
Absolutt, jeg ber hushjelpen gjøre klar to rom.
Jeg er faktisk takknemlig for selskapet.
Nå som begravelsen er ordnet og Lucys nære er informert
føler jeg meg forvirret.
Frøken Lucy har etterlatt deg alle sine eiendeler, ikke sant?
Ja, de sa det, men jeg har ikke rukket å tenke over det.
Jeg så brev, dagbøker og lignende på rommet hennes.
Har du noe imot om jeg undersøker dem?
Mysteriet rundt Lucys sykdom plager meg fremdeles.
Jeg tror vi kan lære mye av det hun har skrevet.
Gjør det du mener passende. Det er vel bare akademisk, antar jeg.
Jeg ønsker at det var tilfelle, men vi kan ha mer arbeide å gjøre.
-Dette er kanskje ikke rett anledning. -Nei, jeg vil høre hva du har å si.
Jeg vet at du skulte ting for meg da Lucy levde,
men det trenger du ikke gjøre mer. Det verste har alt hendt.
Jeg frykter at det ikke har det, Arthur.
Hva?
Jeg tror at alt snart vil bli avslørt.
Men før det vil jeg gjerne gi dere begge noe.
Det er svært viktig at dere begge bærer disse kjedene.
Alltid, også når dere sover. Særlig når dere sover.
Jeg er overbevist i min tro. Det må være annerledes der du er fra,
men Den engelske kirken oppmuntrer ikke sånn utsmykning.
Kan du tross det gjøre meg den tjenesten?
-Hvorfor sniker vi rundt så sent? -Vårt arbeid er for vanskelig for herren.
Jeg visste det, du vil utføre en obduksjon.
Nei.
Jeg vil stikke en påle gjennom hjertet og kutte av hodet.
-Har du blitt gal? -Jeg sa at det ville bli verre.
Se her. Ser du? Ser du hvordan de kutter av beistets hode?
-Et barbarisk, middelaldersk ritual. -Tviler du fremdeles, tross alt?
Jeg tviler ikke på din visdom, professor.
Men metodene dine...
Så vent med å dømme til vi har åpnet kisten.
-Hva gjør du? -Det har gått flere dager.
Har jeg rett, vil Lucy se ut som hun gjorde den dagen hun døde.
Husk hvordan du selv tvilte på hennes død.
Herregud!
Det er verre enn jeg trodde!
Hva betyr dette?
John, jeg var klar til å vise deg at Lucy ikke er død.
At hun faktisk er vandød.
Hennes hudfarge skulle bevise det, og se ut som hos en levende.
Men vi har mindre tid enn jeg trodde. Arthur må få vite alt.
Dette må få en slutt i morgen, akkurat slik som jeg beskrev.
-Det er hushjelpen! -Noen har gått ut.
Noen, eller noe?
I alle mine forberedelser, hvordan kunne jeg glemme hushjelpen?
Den stakkars jenta.
Politiet har gått, de tror at et dyr tok seg inn. En rotte eller lignende.
-Har du rotter i huset? -Selvsagt ikke.
Sa du det til politiet?
Arthur.
I går sa du at jeg ikke lenger skal skjule sannheten for deg.
-Nettopp. -Da skal jeg være rettfram.
Det var ikke et dyr som drepte jenta.
Det var frøken Lucy.
Hva?
Hva mener du?
I går natt forlot frøken Lucy kisten.
Det er sant. Vi gikk for å undersøke kroppen, men hun var borte.
-Du mener at noen har tatt henne? -Jeg mener at frøken Lucy
reiste seg av kisten og gikk ut av huset.
Vel ute drepte hun hushjelpen og tømte henne for blod.
Er dere begge overbevist om dette?
Vel, det fins vel bare en måte å bevise det på?
Der!
Er dere fornøyd?
-Jeg sverger at hun var borte i går! -Professor?
Under dagen vender beistet tilbake til sitt hi.
Hvordan kan du si noe sånt?
Arthur, du ba meg snakke direkte, så det skal jeg gjøre.
Se! Se på halsen hennes!
Samme bittmerker som du så på hushjelpen.
-Var det samme som drepte Lucy? -Lucy drepte henne!
Hun vil drepe igjen. Grunnen til at vi ikke led samme skjebne
er disse krusifiksene. Hun må stoppes.
Hjertet hennes må gjennombores og hodet hennes hogges av.
-Vi må gjøre det nå, når hun sover. -Jeg kan ikke!
Jeg kan ikke tro det, skjønner dere ikke?
Selv om det hadde vært sant...
Jeg kan ikke.
Ikke Lucy.
Jeg forstår.
Hjernen kan iblant akseptere ting som hjertet ikke kan.
Vi må avvente absolutte bevis.
Som unge doktor Seward gjerne minner meg om
så lever vi i en tid av vitenskapelig kunnskap.
Ikke overtro.
Men...
Med så mye ny kunnskap i verden som slåss om oppmerksomheten vår,
er det en fare for at vi glemmer gammel kunnskap vi en gang har hatt.
Det fins tross alt ting vi tar for gitt, ikke sant?
Vi går i kirken på søndager.
Vi ber om guds velsignelse ved bryllup eller fødsler.
Vi tror på at han lytter.
Er det da ikke mulig,
nei, trolig,
at det også bør finnes tro av en mørkere art?
En annen del av verden som ikke syns i dagslys,
men som likevel fins.
Folk kjente til den før i tiden.
Den vandøde.
Vampyren.
Det er dette vi har å gjøre med.
For å være ærlig har jeg mistenkt det helt fra begynnelsen.
Men det virket som en så ekstraordinær ide
at jeg ikke våget å dele den, i tilfelle dere skulle tro jeg var gal.
Men ved hver hendelse ble jeg mer og mer overbevist.
Vampyrforbannelsen, eller infeksjonen, om dere vil bruke et vitenskapelig ord,
overføres gjennom blodet.
I takt med at Lucys eget blod ble tømt,
ble det erstattet av et annet blod, vampyrblod.
Dette blodet forgiftet henne så hun ikke lenger kunne leve,
men heller ikke riktig kunne dø.
Så hun forblir vandød. En vampyr.
Nødt til å drikke de levendes blod, slik en sånn skapning en gang drakk hennes.
Vil da hushjelpen også bli en vampyr?
Nei, takk og lov. Om en vampyr spiser
uten først å gi offeret sitt eget blod, blir ikke forbannelsen ført videre.
Du nevnte at krusifiksene beskyttet oss.
Ja, ifølge gamle kilder besitter vampyrer visse svakheter.
De kan ikke røre et krusifiks, det brenner dem.
Det samme gjelder vievann.
De tåler ikke hvitløk. Derav buketten med hvitløksblomster ved vinduet.
Mest kraftfullt av alt, er sollys.
En vampyrs krefter er svekket under dagens timer.
Derfor må de dra tilbake til hvileplassen sin hver morgen.
Til slutt.
For å drepe dem må man gjennombore hjertet og kutte av hodet.
Det fins ingen annen måte.
Hvis...
...jeg ser med egne øyne det du beskriver.
Da har dere mitt samtykke.
Da har vi en lang natt foran oss.
Husk hva jeg sa, Arthur.
-Hvis hun våkner... -...må hjertet hennes gjennombores.
Det hadde vært sikrest å gjøre det nå, mens hun sover.
Jeg kan ikke.
Jeg må være sikker.
Papirene jeg nevnte, Lucys brev og dagbøker. Får jeg se dem?
Ja, selvsagt. Alt ligger der det lå.
I soverommet.
Jeg er straks tilbake. Husk hva jeg sa.
Fra frøken Mina Murrays penn.
Nei!
-Hva skjedde? -Jeg husker ikke, jeg slo nok i hodet.
Vent her.
Lucy!
Så, du har endelig sett bevis.
-Jeg vet ikke. -Kisten er tom!
-Aksepterer du det? -Ja.
-Og at ingen var her bortsett fra du? -Ja.
Så du aksepterer at ingen av oss kan ha flyttet kroppen?
-Ja! -Han er i sjokk, professor.
Ja.
Det vil kanskje passe med en brandy?
Drikk her, og ro nervene dine.
Ja, natten er langtfra over.
-Når Lucy vender tilbake må vi... -Nei.
Jeg sviktet dere begge i kveld, jeg forstår det nå.
Jeg vil at dere gir meg en ny sjanse.
-Til å gjøre hva? -Ta meg av dette.
-Det er mitt ansvar. -Hva snakker du om?
Å ta meg av Lucy. Hun er...
Hun var tross alt min forlovede.
Dette er noe jeg må gjøre selv. Jeg har overlatt for mye til dere to.
Men jeg er sterkere nå, jeg vet hva som må gjøres.
Og jeg er klar til å gjøre det.
-Jeg forstår. -Hva?
Arthur vet nå like mye som vi om dette temaet.
Det er helt hans rett å gjøre det som må gjøres, på sine egne vilkår.
Jeg visste at du ville forstå, professor.
Hva mener du med hans egne vilkår? Tror du han kan håndtere Lucy?
Noe er galt, det ville ikke nyttet å argumentere.
Det må finnes en grunn til at han har endret mening.
Det får vi vite snart nok, i morgen natt.
Se her!
Morder på frifot.
Jack The Rippers spøkelse herjet igjen i går natt,
en død kvinne ble funnet i bydelen Whitechapel i London.
Se der, offeret var tømt for blod!
-Beistet må stille tørstet. -Og Arthur har ikke stoppet henne.
-Har du ringt på? -Det har jeg.
Vi kan ikke stå her hele dagen. Det må finnes en annen vei inn.
Unge Arthur har sikkert sørget for at så ikke er tilfelle.
-Hva gjør vi da? -Vi vender tilbake i natt, uanmeldt.
Til da, vet du hvor nærmeste kirke ligger?
Har du flasken jeg ga deg?
Ja, men hvordan tar vi oss inn?
Hushjelpen holdt i disse da vi fant henne.
I morges snakket jeg med politiet og klarte å få dem med meg.
-Hvilken er det. -Det vet jeg ikke.
Jeg vet at du må spise, Lucy.
Jeg tok hit henne til deg.
Er hun fremdeles varm?
Ja, det er hun.
Vil hun være nok?
Det er aldri nok, Arthur.
Savner du ikke disse henders berøring, Arthur?
Disse leppers berøring.
Du er kald som is.
Du må fylle meg med din varme, Arthur.
Men først...
Bli med meg, Arthur.
Drikk med meg. Da kan vi være sammen, for alltid.
Lucy, jeg ville bare hjelpe. At du kunne bli frisk om du fikk nok blod.
Du vil ikke gjøre meg frisk, du vil bli med meg.
Jeg vet at du føler samme sult som jeg, Arthur.
Jeg delte mitt blod med deg.
Snart kommer vi til å dele alt.
Bli med meg.
Arthur, nei!
John, vannet!
Dette er vievann. Jeg vet du frykter det.
Arthur, vi kan ikke holde henne lenge til!
Skynd deg!
Dere kan ikke beseire oss. Min mester henter oss alle!
Gjør det!
Nå!
Endelig har hun funnet fred.
Jeg vet hva han gjør der inne.
Nytter ikke å late som noe annet.
Hun lider ikke, Art.
Ikke nå lenger.
Gode Gud, hva har jeg gjort?
Du vet at det ikke var Lucy.
Den... tingen.
Den lot som om den var henne, så ut som henne, men det var ikke henne.
Jeg visste det innerst inne.
Selv da jeg overbeviste meg om at jeg fremdeles kunne redde henne.
En følelse jeg alltid har hatt.
At det var en del av henne...
...som jeg ikke kjente.
Som aldri tilhørte meg.
Som tilhørte en annen.
-Art. -La oss bare...
...skåle for de fine minnene vi begge har.
Per istam sanctam unctionem
et suam piissimam misericordiam adiuvet
tem Dominus gratia spiritus sancti,
ut a peccatis liberatum
te salvet atque propitius alleviet.
Må Herren gjennom denne hellige salve
og sin store barmhjertighet komme deg til hjelp
med Den Hellige Ånds nåde, så du befris fra all synd,
og frelst får komme til himmelen.
Sikkert at du ikke kan bli? Art blir lei for at han ikke rakk deg.
-Jeg kan vekke ham. -La ham sove.
Han har ikke fått hvile ordentlig på flere dager, og jeg har mye å gjøre.
Frøken Lucys brev og dagbøker er veldig interessante.
Jeg må studere dem videre.
Vognen din er her.
-Professor Van Helsing. -Ja?
Jeg visste at det var deg. Lucy beskrev deg så godt i sitt siste brev.
-Jeg vet ikke hvem... -Jeg har noe til deg.
Disse dagbøker vil inneholde viktig informasjon for etterforskningen din.
Ja, jeg husker brevet ditt til Lucy! Frøken Mina Murray, antar jeg.
Min forlovede og jeg giftet oss nylig i Budapest.
Så det er Harker, Mina Harker.
Norske tekster: Per Olav Wiborg-Maurstad www.ordiovision.com